Справа № 143/110/20
Провадження № 22-ц/801/438/2021
Категорія: 32
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року	Справа № 143/110/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Лучицького А. О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом Фермерського господарства «Руслан-М» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПК» «Зоря Поділля» про визнання недійсним договору оренди та зустрічним позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Молявчик Олексій Валерійович, до Фермерського господарства «Руслан-М» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК «Зоря Поділля» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Бойко А. В. в приміщенні суду в м. Погребище, повний текст рішення складено 09 грудня 2020 року, - 

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Фермерське господарство «Руслан-М» (далі – ФГ «Руслан-М») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПК «Зоря Поділля» (далі – ТОВ «ПК «Зоря Поділля») про визнання недійсним договору оренди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що для створення фермерського господарства на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області 05 січня 2005 року було укладено договір оренди земельної ділянки між Погребищенською РДА та ОСОБА_2 .
Відповідно до пункту 1 договору, орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства. Згідно пункту 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 24,4238 га (землі запасу), у тому числі ріллі – 24,4238 га. Відповідно до пункту 8 договору, договір укладено на 49 років.
У подальшому, відповідно до розпорядження Погребищенської РДА Вінницької області № 38 від 15 січня 2008 року, вказану земельну ділянку було поділено шляхом паювання між всіма членами фермерського господарства. В результаті чого відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 689885 від 17 лютого 2009 року, площею 3.0368 га, цільове призначення «для ведення фермерського господарства». Фермерське господарство «Руслан-М» добросовісно користувалося спірною земельної ділянкою, використовувало її виключно за її цільовим призначенням, сплачувало всі необхідні податки та збори. 
Відповідач, вважаючи, що вона є повноцінним власником отриманої нею в результаті розпаювання земельної ділянки, не повідомивши та не припинивши членство у фермерському господарстві позивача, уклала договір оренди з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля».
Виходячи з наведеного, ФГ «Руслан-М» просило суд визнати недійсним договір оренди землі без номера від 12 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПК» «Зоря Поділля» про оренду належної ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯЕ № 689885 від 17 лютого 2009 року, земельної ділянки, площею 3,0369 га, розміщеної на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, цільове призначення «для ведення фермерського господарства», кадастровий номер 0523483000:05:005:0098, зареєстрований Бабчинецькою сільською радою Чернівецького району Вінницької області, реєстраційний номер 1777649105234 від 27 лютого 2019 року.
27 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ФГ «Руслан-М» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 - дівоче прізвище), на підставі розпорядження № 38 Погребищенської райдержадміністрації від 15 січня 2008 року отримала у власність земельну ділянку (пай) площею 3,0368 га, кадастровий номер 0523483000:05:005:0098. Підтвердженням права власності позивачки на земельну ділянку є державний акт серії ЯЕ № 689885, виготовлений 17 лютого 2009 року.
На період розпаювання земель та передачу їх у власність, в тому числі земельної ділянки позивачки, ці землі перебували в користуванні ОСОБА_2 , згідно договору оренди землі від 05 січня 2005 року.
Відповідач знаючи про наявність власника земельної ділянки (паю) використовував її земельну ділянку у своїй виробничій діяльності. Підставою виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є юридичний факт, а саме зміна власника земельної ділянки. Позивач отримавши у власність земельну ділянку, автоматично отримала право на отримання плати за користування землею та відшкодування завданих у зв`язку з цим збитків.
Відповідач ігнорував звернення позивачки про відшкодування завданих збитків, а також не надав інформацію про використання ним земельної ділянки. Така позиція відповідача розцінюється позивачкою як визнання незаконності використання ним земельної ділянки позивачки.
Як встановлено з інформації Управління Держгеокадастру у Погребищенському районі нормативно грошова оцінка земельної ділянки позивачки складає 119 976 грн. 62 коп. На думку позивачки розмір відшкодування завданих збитків становить не менше 5 % від вартості земельного паю за кожен рік, тобто по 5 998 грн. 83 коп. за рік.
З огляду за вказане розрахунок доходів отриманих від безпідставно набутого майна складає : 5 998, 83 х 5 = 29 994,15 грн..
Позивач маючи у власності земельну ділянку (пай) повернула її собі в жовтні 2018 року з незаконного володіння відповідача та уклала договір оренди із іншим сільгоспвиробником.
Виходячи з наведеного, положень статті 1214 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ФГ «Руслан-М» на користь ОСОБА_1 доходи від безпідставно набутого майна в розмірі 29 994 грн. 15 коп..
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 04 червня 2020 року об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом з первісним позовом /а. с. 65-66/.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року первісний позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди землі, без номера, від 12 жовтня 2018 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ПК Зоря Поділля» про оренду належної ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯЕ №689885 від 17 лютого 2009 року земельної ділянки, площею 3,0368 га, розміщеної на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області та призначеної для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 0523483000:05:005:0098, зареєстрований Бабчинецькою сільською радою Чернівецького району Вінницької області, реєстраційний номер 1777649105234, запис від 27 лютого 2019 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Руслан-М» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Молявчик О. В., до ФГ «Руслан-М» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог мотивовано тим, що упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі N 908/2606/18, провадження N 12-130гс19, зроблено правовий висновок про те, що у фермерського господарства право володіння та користування земельною ділянкою, що належить його члену на праві приватної власності, виникає в силу прямої вказівки закону. Іншими словами, фермерське господарство має право володіння та користування такими земельними ділянками під час членства особи у цьому господарстві. Зазначене не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у пункті 89 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, згідно з яким факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема (тобто, не виключно), державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Суд зазначив, що ОСОБА_1 є членом ФГ «Руслан-М» та з жодними заявами на адресу господарства не зверталась, а відтак ФГ «Руслан-М» земельна ділянка, що належить відповідачці на праві власності, використовується правомірно, оскільки права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог мотивовано тим, що  ОСОБА_1 є членом ФГ «Руслан-М», а земельна ділянка, що належить їй на праві власності, входить до складу земель вказаного господарства відповідно до договору оренди землі від 05 січня 2005 року. Фермерське господарство правомірно використовує земельну ділянку, сплачує податок за неї, а відтак вимога позивачки за зустрічним позовом про стягнення з ФГ «Руслан-М» доходів від безпідставно набутого майна у розмірі 29 994 грн. 15 коп. задоволенню не підлягає. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що 15 січня 2008 року на підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації ОСОБА_5 передана у приватну власність земельна ділянка (пай) кадастровий номер 0523483000:05:005:0098, площею 3,0368 га, яка розташована на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, що підтверджується державним актом серії ЯЕ № 689885 від 17 лютого 2009 року. З дня передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 вона не мала змоги розпоряджатись останньою.
Зазначає, що до 2018 року ФГ «Руслан-М» безоплатно користувалося земельною ділянкою ОСОБА_1 , жодних договорів між ОСОБА_1 та ФГ «Руслан-М» про використання земельної ділянки не було укладено, земельна ділянка не була передана на баланс ФГ «Руслан-М».
ОСОБА_1 зверталася до ФГ «Руслан-М» із заявами про повернення правовстановлюючих документів та компенсації плати за користування земельною ділянкою, однак, їй у проведенні відповідних виплат відмовлено.
Доказів того, що земельна ділянка була передана до складеного капіталу ФГ «Руслан-М» фермерським господарством не надано. Отже, висновок суду першої інстанції про правомірність використання ФГ «Руслан-М» земельної ділянки є необґрунтованим.
12 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПК «Зоря Поділля» був укладений договір оренди земельної ділянки. Суд першої інстанції не врахував положення пункту «а» частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарства», згідно якої передбачено право членів фермерського господарства продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.
В апеляційній скарзі ТОВ «ПК «Зоря Поділля», посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ФГ «Руслан-М».
Основними доводами апеляційної скарги є те, що ТОВ «ПК «Зоря Поділля» приймає участь у справі за первісним позовом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Разом з тим, предметом первісного позову є визнання недійсним договору оренди землі, за яким ТОВ «ПК «Зоря Поділля» є стороною договору, тому ТОВ «ПК «Зоря Поділля» мало б бути співвідповідачем за первісними позовними вимогами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. 
Подана ФГ «Руслан-М» копія оспорюваного договору оренди землі є недопустимим доказом, адже останній одержаний з порушенням порядку встановленого законом, оригінал якого не досліджувався в судовому процесі, його зміст не перевірявся.
Визнавши договір оренди землі недійсним, суд безпідставно позбавив ОСОБА_1 права розпоряджатися належним її майном та не застосував до спірних правовідносин частину першу статті 14 Закону України «Про фермерське господарства».
В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт передачі земельної ділянки ОСОБА_1 до складеного капіталу ФГ «Руслан-М».
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Також підтримала апеляційну скаргу ТОВ «ПК «Зоря Поділля».
Представник третьої особи ТОВ «ПК «Зоря Поділля» Сірук О. В. підтримав апеляційну скаргу товариства та просив її задовольнити. Також підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 ..
Представник ФГ «Руслан-М» в судове засідання не з`явився, хоча позивач за первісним позовом був повідомлений належним чином про дату час і місце розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційних скарг, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
05 січня 2005 року між Погребищенською РДА з одного боку та орендарем ОСОБА_2 з другого укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендарю передана земельна ділянка загальною площею 24,4238 га (землі запасу), у тому числі ріллі – 24,4238 га. Договір укладено на 49 років. Договір зареєстрований у ДП «Вінницький регіональний центр ДЗК», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 30 серпня 2005 року за №040501900076.. 
06 березня 2006 року затверджено Статут фермерського господарства «Руслан-М», відповідно до п.1.3 засновником господарства є ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1.4 Статуту визначено, що господарство «Руслан-М» є підприємством, що об`єднує виробничу діяльність родини ОСОБА_2 , до якої входять члени сім`ї та племінниця (дівоче прізвище) ОСОБА_5 , - вказано її свідоцтво про народження, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві та є його членами. Членами господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою).
Відповідно до п. 4.1 Статуту – майно осіб-членів фермерського господарства належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними.
Відповідно до п. 5.1. Статуту – володіння, користування і розпорядження майном здійснюється засновником та членами господарства за взаємною домовленістю. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві.
Розпорядженням Погребищенської РДА від 15 січня 2008 року за № 38 передано у власність земельні ділянки громадянам членам фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) із земель фермерського господарства «Руслан-М» на території Морозівської сільської ради та видано державні акти на право власності на земельні ділянки згідно додатку. Відповідно до переліку громадян, яким надано земельну ділянку (пай №6, розміром 3, 0368 га) значиться відповідач - ОСОБА_5 .. 
На підставі вказаного розпорядження 17 лютого 2009 року відповідачу по первісному позову, видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№689885, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку, загальною площею 3,0368 га, цільове призначення – для ведення фермерського господарства. 
12 жовтня 2018 року між відповідачем по первісному позову та третьою особою укладено договір оренди землі, відповідно до якого в оренду, строком на 7 років, передається земельна ділянка площею 3,0368 га, яка належить ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право власності серії ЯЕ№689885 від 17 лютого 2009 року. 
Згідно п.1.1. договору Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Морозівської сільської ради.
Відповідно до п.8.1. Орендодавець гарантує, що має право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що права жодним чином не обмежені, що на день підписання цього Договору земельна ділянка, в тому числі право оренди на земельну ділянку, нікому іншому не продана, не відчужена будь-яким іншим чином, в спорі, заставі (іпотеці), під арештом не перебуває, не передана в оренду чи безоплатне користування (цілком або частинами) вільна від будь-яких прав та претензій третіх осіб, які перешкоджають укладенню цього Договору та наступному використанню земельної ділянки Орендарем.
Відповідно до відповіді, наданої Козятинським управлінням ГУ ДПС у Вінницькій області ФГ «Руслан-М» використовує та сплачує за земельну ділянку, площею 24.2939 га єдиний податок з 2011 по 2020 роки. 
Задовольняючи позов ФГ «Руслан-М», суд першої інстанції виходив з того, що упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі N 908/2606/18, провадження N 12-130гс19, зроблено правовий висновок про те, що у фермерського господарства право володіння та користування земельною ділянкою, що належить його члену на праві приватної власності, виникає в силу прямої вказівки закону. Іншими словами, фермерське господарство має право володіння та користування такими земельними ділянками під час членства особи у цьому господарстві. Зазначене не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у пункті 89 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, згідно з яким факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема (тобто, не виключно), державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Суд зазначив, що ОСОБА_1 є членом ФГ «Руслан-М» та з жодними заявами на адресу господарства не зверталась, а відтак ФГ «Руслан-М» земельна ділянка, що належить відповідачці на праві власності, використовується правомірно, оскільки права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 є членом ФГ «Руслан-М», а земельна ділянка, що належить їй на праві власності, входить до складу земель вказаного господарства відповідно до договору оренди землі від 05 січня 2005 року. Фермерське господарство правомірно використовує земельну ділянку, сплачує податок на неї, а відтак вимога позивачки за зустрічним позовом про стягнення з ФГ «Руслан-М» доходів від безпідставно набутого майна у розмірі 29 994 грн. 15 коп. задоволенню не підлягає.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ФГ «Руслан-М» в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог грyнтуються на нормах матеріального та процесуального права, зроблені за повного з`ясування обставин справи, від яких залежить правильне їх вирішення.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерські господарства», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. 
Майно фермерського господарства належить йому на праві власності. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом. Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом (частини перша, третя та п`ята статті 20 Закону № 973-IV).
Землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (частини перша та друга статті 12 Закону № 973-IV).
Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі N 908/2606/18, провадження № 12-130гс19, зроблено правовий висновок про те, що у фермерського господарства право володіння та користування земельною ділянкою, що належить його члену на праві приватної власності, виникає в силу прямої вказівки закону. Іншими словами, фермерське господарство має право володіння та користування такими земельними ділянками під час членства особи у цьому господарстві. Зазначене не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у пункті 89 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, згідно з яким факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема (тобто, не виключно), державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що  ОСОБА_1 являється членом ФГ «Руслан-М», на момент прийняття її до членів фермерського господарства їй було 14 років, вона отримала земельну ділянку (пай), яка є предметом спору, саме як член фермерського господарства, з відповідними заявами про припинення членства та виділ відповідної частки майна фермерського господарства на адресу господарства не зверталась. Таким чином земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 на праві власності, використовується правомірно, оскільки права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував положення пункту «а» частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарства», згідно якої передбачено право членів фермерського господарства продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, адже впостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі N 908/2606/18, провадження № 12-130гс19, зроблено правовий висновок про те, що у фермерського господарства право володіння та користування земельною ділянкою, що належить його члену на праві приватної власності, виникає в силу прямої вказівки закону. Доказів того, що  ОСОБА_1 зверталася до ФГ «Руслан-М» із заявою про вихід із членів господарства суду не надано.
Аргументи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ПК «Зоря Поділля» мало б бути співвідповідачем за первісними позовними вимогами, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ТОВ «ПК «Зоря Поділля» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому відповідно до положень ЦПК України товариство наділено процесуальними правами, передбаченими статтею 43 ЦПК України, в тому числі на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Крім того, як зазначає первісний позивач його права були порушені саме ОСОБА_1 , як членом фермерського товариства.
Відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
ЄСПЛ у своїй практиці також зазначає, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі Zubac v. Croatia («Зубац проти Хорватії») від 5 квітня 2018 року).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що подана ФГ «Руслан-М» копія оспорюваного договору оренди землі є недопустимим доказом, адже останній одержаний з порушенням порядку встановленого законом, оригінал якого не досліджувався в судовому процесі, його зміст не перевірявся, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 визнається факт укладення договору оренди землі без номера від 12 жовтня 2018 року з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» про оренду належної ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯЕ №689885 від 17 лютого 2009 року земельної ділянки, площею 3,0369 га.
Крім цього, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 0523483000:05:005:0098, площею 3.0368 га за ТОВ «ВК «Зоря Поділля» відповідно до договору оренди землі, серія та номер : б/н, виданий 12 жовтня 2018 року. Договір оренди земельної ділянки укладено на 7 років. Орендодавець ОСОБА_1 , орендар ТОВ «ПК «Зоря Поділля» /а. с. 18/.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Отже, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ТОВ «ПК «Зоря Поділля» доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ФГ «Руслан-М».
Щодо вирішення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно з частиною першою статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі N 908/2606/18, провадження N 12-130гс19, зроблено правовий висновок про те, що у фермерського господарства право володіння та користування земельною ділянкою, що належить його члену на праві приватної власності, виникає в силу прямої вказівки закону. Іншими словами, фермерське господарство має право володіння та користування такими земельними ділянками під час членства особи у цьому господарстві. Зазначене не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому у пункті 89 постанови від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, згідно з яким факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема (тобто, не виключно), державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Велика Палата у своїй постанові від 18 лютого 2020 року зазначила, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що земельні ділянки, які належать громадянам – членам фермерського господарства (відповідачам у справі) на праві приватної власності, перебувають у володінні та користуванні Фермерського господарства «Ім. Шевченка» та входять до складу його земель, тобто останнє є землекористувачем цих земельних ділянок.
Відповідно до пункту «в» частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство має право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію.
Тому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, що особа, яка володіє та користується земельними ділянками, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках. Звідси доводи відповідачів про те, що ФГ «Ім. Шевченка» будь-яких прав на спірні земельні ділянки не має, ні фактично, ні юридично не є власником чи землекористувачем земельних ділянок відхиляються, як безпідставні.
Отже, Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими висновки суду першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог фермерського господарства, оскільки останнє є землекористувачем земельних ділянок, які передавалися у власність відповідачам як членам господарства та перебувають у володінні та користуванні цього господарства, а отже, врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблена сільськогосподарська продукцію), вирощений на них, є власністю цього господарства.
Вінницький апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 є членом ФГ «Руслан-М». Фермерське господарство правомірно використовувало земельну ділянку, сплачувало податок за неї, а відтак вимога позивачки за зустрічним позовом про стягнення з ФГ «Руслан-М» доходів від безпідставно набутого майна у розмірі 29 994 грн. 15 коп. задоволенню не підлягає.
За таких обставини, відсутні підстави вважати, що ФГ «Руслан-М» без достатньої правової підстави користувалося земельною ділянкою ОСОБА_1 ..
Отже, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ТОВ «ПК «Зоря Поділля» аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ТОВ «ПК «Зоря Поділля» задоволенню не підлягають, відтак судовий збір сплачений ними за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтами.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК «Зоря Поділля» залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський 

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.