Єдиний унікальний номер 234/9734/20 
Номер провадження 22-ц/804/1745/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді  Мальованого Ю.М.,
суддів:                     Канурної О.Д., Папоян В.В.,  
за участю:
секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 234/9734/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку  та відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського  суду  Донецької  області  від  05 березня 2021 року (суддя першої інстанції Заборський В.О.),-
   
В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі - ПрАТ «СКМЗ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що у період з 25 листопада 2013 року до 16 грудня 2019 року позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «СКМЗ», зокрема з 03 травня 2016 року працював токарем-розточувальником 3 розряду механоскладального цеху. Згідно наказу № 160 від 16 грудня 2019 року він був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України однак у день звільнення йому не виплатили належну заробітну плату за листопад та грудень 2019 року у розмірі 22 082 грн. 86 коп. Після звільнення, у період з 03 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року йому виплатили заборгованість по заробітній платі на загальну суму  9 568 грн. 40 коп. і на час звернення до суду залишилася заборгованість у розмірі 12 514 грн. 46 коп. 
Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, зазначав, що  ПрАТ «СКМЗ» має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 17 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку включно і який має обраховуватися  множенням середньоденного заробітку (499 грн. 20 коп.)  на кількість днів прострочення по день фактичного розрахунку або, якщо розрахунок проведено не буде, по день ухвалення рішення судом. При цьому кількість днів прострочення дорівнює кількості робочих днів виходячи з його графіку роботи – п`ять робочих днів, два вихідних.  
Через невиплату заробленої зарплати у законний строк, позивач зазнав фізичних страждань та емоційних переживань, що призвело до завдання йому моральної шкоди. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнав значних душевних страждань, оскільки невиплата заробітної плати суттєвим чином вплинула на ритм його життя, він був позбавлений засобів до існування, що призвело до стресу та змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
Просив стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на його користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 12 514 грн. 46 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2020 року по дату ухвалення рішення, обчислюючи з розміру  середньоденного заробітку 499 грн. 20 коп. в день та моральну шкоду у розмірі 6 000 грн.
В подальшому позивач звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог, в якій зазначив, що 07 серпня 2020 року після звернення з даним позовом до суду відповідачем було перераховано на його користь залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 12 514 грн. 46 коп. У зв`язку з цим він відмовився від позовної вимоги про стягнення суми нарахованої, але не виплаченої  заробітної плати у розмірі 12 514 грн. 46 коп. та просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2020 року, обчислюючи його з розміру середньоденного заробітку у 499 грн. 20 коп. в день без утримання податків зборів та інших обов`язкових платежів, завдану моральну шкоду у розмірі 6 000 грн. та понесені судові витрати.   
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 05 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СКМЗ» задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 грудня 2019 року по 07 серпня 2020 року у розмірі  12 514 грн. 46 коп., завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині розміру стягнення з ПрАТ «СКМЗ» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12 514 грн. 46 коп., позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 березня 2021 року, а саме, стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2019 року по 07 серпня 2020 року включно у розмірі 50 000 грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати. В іншій частині рішення залишити без змін. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що залишок заборгованості по заробітній платі, що належала йому на день звільнення 16 грудня 2019 року станом на 18 лютого 2020 року складав 12 514 грн. 46 коп. З позовом про стягнення цієї заборгованості, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та про відшкодування моральної шкоди він звернувся 02 липня 2020 року. Під час розгляду даної справи 07 серпня 2020 року відповідачем було виплачено залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 12 514 грн. 46 коп. Відтак, період затримки належних йому від підприємства сум почав перебіг з 17 грудня 2019 року і тривав по день фактичного розрахунку – 07 серпня 2020 року включно. Згідно копій Табелів обліку використання робочого часу ПрАТ «СКМЗ» на даному підприємстві він працював за графіком п`ять робочих днів, два вихідних, що становило 20-21 робочих днів на місяць. Зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов правильного висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 80 371 грн. 20 коп. (499,20 грн. х 161 д.). Але дійшовши висновку, що вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є неспівмірною із заборгованістю відповідача по заробітній платі, безпідставно зменшив суму середнього заробітку до 12 515 грн. 46 коп., що дорівнюється заборгованості по заробітній платі на час звернення до суду.
Апелянт вважає, що зменшуючи  розмір відшкодування середнього заробітку, суд врахував суму заборгованості по заробітній платі на час звернення до суду у розмірі 12 515 грн. 46 коп., а не суму заборгованості на день звільнення у розмірі 22 082 грн. 86 коп., у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку, що призвело до неправильного вирішення справи.  При цьому судом не в повному обсязі враховані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, не врахував відсутність будь-яких поважних причин, за яких тривалий час з дня звільнення йому не виплачувалась заробітна плата, що призвело до необґрунтованого зменшення розміру середнього заробітку, що підлягав відшкодуванню відповідачем в порядку ст. 117 КЗпП України. Позивач вважає, що розумним, справедливим, пропорційним, та таким, що відповідатиме обставинам справи, може бути зменшення розміру середнього заробітку до 50 000 грн., який має сплатити ПрАТ «СКМЗ» 
З інших підстав судове рішення не оскаржується.
Відповідачем на апеляційну скаргу позивача наданий письмовий відзив, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а в апеляційній скарзі позивача не викладено фактичних обставин та мотивованих доводів, які можуть бути підставою для її задоволення, просить відмовити позивачеві у задоволені апеляційної скарги, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 березня 2021 року залишити без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
  В судове засідання апеляційного суду   представник відповідача ПрАТ «СКМЗ» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений.
  Судову  повістку-повідомлення про розгляд справи 30 червня 2021 року  відповідач ПрАТ «СКМЗ» отримав 22 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 115).
  Про причини неявки у судове засідання 30 червня 2021 року представник відповідача не повідомив і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин. 
  Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність   представника відповідача, явка  якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
  Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 80 371 грн. 20 коп. (499,20 грн. х 161д.). Дійшовши висновку, що вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є неспівмірною із заборгованістю відповідача перед позивачем, суд визначив розмір відповідальності відповідача у сумі 12 514 грн. 46 коп., що дорівнюється заборгованості по заробітній платі позивача на час звернення  до суду та зазначив, що  вказана сума  відповідатиме обставинам справи.  
Крім того, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. 
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 березня 2021 року оскаржується позивачем в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12 514 грн. 46 коп. В іншій частині рішення суду не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається.  
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з висновками суду щодо оскаржуваної позивачем частини судового рішення з огляду на наступне.
Матеріалами справи встановлено, що згідно наказу № 131 від 20 листопада 2013 року ОСОБА_1 прийнято учнем токаря-розточника в інструментальний цех ПАТ «СКМЗ», яке з 27 квітня 2018 року перейменовано в ПрАТ «СКМЗ», а наказом № 84 від 01 травня 2016 року його переведено до механоскладального цеху № 3 токарем-розточником 3 розряду (а.с. 10-12).
Наказом № 160 від 16 грудня 2019 року його звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України  за угодою сторін (а.с. 13).
Згідно довідки відповідача про заборгованість по заробітній платі № 348 станом на 22 червня 2020 року загальна сума заборгованості становить 12 514 грн. 46 коп., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 499 грн. 20 коп. без вирахування податків та зборів. Після утримання податків та зборів у сумі 97 грн. 34 коп. середньоденна заробітна плата позивача становить до сплати 401 грн. 86 коп. (а.с. 21). 
Заборгованість по заробітній платі у сумі 12 514 грн. 46 коп. виплачена відповідачем ПрАТ «СКМЗ» позивачу ОСОБА_1 17 серпня 2020 року (а.с. 40, 51). 
Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. 
Уточнивши позовні вимоги позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку з 17 грудня 2019 року до 07 серпня 2021 року включно.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції установив факт несвоєчасної сплати роботодавцем позивачу всіх належних йому при звільненні сум, однак застосував принцип співмірності та зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено висновок, що «встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. […] Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. […] З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві ОСОБА_2 Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. […] Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення. […] Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково».
Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції:
- установив, що сума несплаченої роботодавцем позивачу заборгованості по заробітній платі на час звернення до суду складає 12 514 грн. 46 коп.;
- послався на неспівмірність розміру невиплачених працівнику сум із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначений позивачем до стягнення (80 371 грн. 20 коп.);
- прийняв до уваги дії роботодавця, а саме те, що частина заборгованості ( 9568 грн. 40 коп.) була погашена у добровільному порядку, а 07 серпня 2020 року позивачу повністю виплачена заборгованість по заробітній платі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції із дотриманням норм матеріального права та з урахуванням фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, дійшов вірного висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку із застосуванням принципу співмірності та частково задовольнив позов ОСОБА_1 на суму, яка відповідає ймовірному розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.
Доводи апеляційної скарги про те, що вирішуючи спір суд не в повному обсязі врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване судове рішення ґрунтується саме на висновках, викладених у зазначеній постанові. Крім того, судом враховані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц щодо застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. 
На думку колегії суддів судове рішення, що переглядається в апеляційному порядку, в оскаржуваній частині є достатньо мотивованим, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 05 березня 2021 року залишити без змін.
  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                       Ю.М. Мальований

Судді:                                                                                             О.Д. Канурна

                                                                                                         В.В. Папоян