ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Черкаси   

Справа № 708/66/21		
Провадження № 22-ц/821/963/21		
категорія: 304090200 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Єльцова В. О.
суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
відповідач: ОСОБА_1 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в :
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 48913,59 грн., зазначивши, що між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем 09 липня 2015 року було укладено кредитний договір № б/н, де відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення кредитної заборгованості, передбаченої договором.
Відповідач станом на 02.12.2020 року має заборгованість за кредитним договором, яка становить 51656,99 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 00,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 40073,08 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 8840,51 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, - 2743,40 грн., нарахована пеня - 00,00 грн., нарахована комісія - 00,00 грн.
Однак, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 48913,59 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 40073,08 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8840,51 грн., а також просить стягнути 2270,00 грн. судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишені повністю без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що  з розрахунку заборгованості вбачається, що він виконаний у формі таблиці із зазначенням відповідних граф, зокрема поточне тіло кредиту та прострочене тіло кредиту, а в кінці розрахунку зазначені, як висновок, остаточні суми на кінець періоду за який вони виконані. При цьому, в розрахунку зазначено, що поточне тіло кредиту дорівнює 0,00 грн, а прострочене тіло кредиту - 40073,08 грн., тобто сума, яку Банк і зазначає як тіло кредиту.
Отже, суд зауважив про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в заяві від 09.07.2015 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20).
Отже, за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом, позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту в сумі 40073,08 грн., а також заборгованості за простроченими відсотками в сумі 8840,51 грн. є необґрунтованими.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість у відповідача, станом на 02.12.2020 року, за тілом кредиту становить 00,00 грн, про що вказав позивач і при зверненні до суду.
Таким чином, суд доходить висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення даних позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» Крилова О. Л. подала апеляційну скаргу через суд першої інстанції, в якій просила рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити повністю. 
Судові витрати покласти на відповідача. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі підписаної анкети-заяви Відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 3500 грн. 00 коп.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Вказує, що відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація нам картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.
Вказані обставини підтверджуються зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості, випискою по рахунку Відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.
Також скаржник вказує, що із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.
Таким чином, суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, не повно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Даний спір виник між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем з підстав зняття останнім кредитних коштів із банківської карти, отриманої згідно анкети-заяви від 09 липня 2015 року.
Так, судом встановлено, що 09 липня 2015 року відповідачу було відкрито картковий рахунок за кредитним договором № б/н, укладеним сторонами у формі заяви про відкриття рахунку та надання кредитної картки з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 02.12.2020 року становить 51656,99 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 00,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 40073,08 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 8840,51 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, - 2743,40 грн., нарахована пеня - 00,00 грн., нарахована комісія - 00,00 грн.
Водночас, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 48913,59 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 40073,08 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8840,51 грн.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не повністю відповідає.
При розгляді справи встановлено, що 09.07.2015 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (як позичальником - відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви (а.с. 22) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. У цій заяві не вказано яку картку отримано відповідачем.
Дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послу складають договір про надання банківських послуг. 
У відповідності із цією заявою ОСОБА_1 ознайомився з договором надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами та зобов`язався слідкувати за їх змінами. 
До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку з порядком обрахунку, зокрема, відсотків за користування кредитним коштами, а також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які позичальником не підписувались.
Строк дії картки позичальника складає до 05.2023 (а.с.21).
Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконав належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті відсотків, внаслідок чого в нього перед банком виникла заборгованість в сумі 51656,99 грн., в тому числі: за простроченим тілом кредиту - 40073,08 грн., за простроченими відсотками - 8840,51 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 2743,40 грн.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст. 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Апеляційний суд зауважує, що укладений між сторонами кредитний договір від 09.07.2015 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, апеляційний суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з простроченого тіла кредиту.
Такі висновки узгоджуються з практикою ВС у постанові від 12.02.2020 у справі №365/159/19, а також від 02.12.2020 у справі №161/5267/20 та свідчать про помилкове вирішення судом першої інстанції спору в цій частині, адже наявність відповідних правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи - підписаною заявою від 09.07.2015, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, з якого слідує активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку в торгівельних мережах, а також перерахунок кредитних коштів на інші картки.
Таким чином фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, у тому числі, шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості по простроченому тілу кредиту, про що вірно зауважує скаржник, у сумі 40073,08 грн. (згідно розрахунку заборгованості)
Зазначених обставин суд першої інстанції при розгляді цієї справи помилково не врахував, зазначивши про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту за недоведеністю, оскільки поняття тіло кредиту та прострочене тіло кредиту є різними за змістом. 
При цьому посилання суду на те, що за правовими висновками ВС від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц та від 04.11.2020 у справі №720/1394/19 вимоги про стягнення боргу по простроченому тілу кредиту задоволені бути не можуть, апеляційний суд вважає помилковими, адже з фактичних обставин справи №720/1394/19 слідує факт повного погашення позичальником протягом періоду користування кредитними коштами заборгованості та, відповідно, відсутність підстав для висновків про її прострочення після такої події, що в цій справі не мало місця.
Також у справі №190/1419/19-ц ВС не розмежовував поняття тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, на що помилково послався суд першої інстанції в даній справі.
Натомість з аналізу змісту правовідносин сторін у цій справі слідує, що прострочене тіло кредиту, вимоги про погашення заборгованості по якому є предметом розгляду в цій справі, це фактично отримані в кредит позичальником кошти, строк повернення яких настав. 
Необхідність стягнення боргу по простроченому тілу кредиту вбачається з практики ВС - постанова від 12.02.2020 у справі №365/159/19, від 02.12.2020 у справі №161/5267/20 та ін.
В цій частині апеляційні доводи скаржника у справі є вірними.
Далі, право банку на нарахування відсотків за користування кредитом вбачається з відповідних положень Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2015 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2021 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
З цих підстав апеляційний суд відхиляє посилання скаржника у справі на те, що договір приєднання підпису під публічно розміщеними умовами не потребує. При цьому посилання скаржника на постанову ВС від 08.07.2019 у справі №923/760/18 слід відхилити, адже вказаний правовий висновок стосується доведеності факту укладення договору, а не встановлення його змісту, як у даній справі.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Апеляційний суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 09.07.2015 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом. 
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач до суду першої інстанції не пред`явив. Такі висновки прямо вбачаються з постанови ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Інших доводів, які б свідчили про помилковість вищенаведених висновків апеляційного суду в цій справі, апеляційна скарга банку не містить, адже не спростовує відсутність письмового погодження сторонами порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитними коштами.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15.03.2021 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про задоволення вимог банку про стягнення простроченого тіла кредиту. 
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі на 81,92 % з відповідача на користь позивача слід стягнути 4648,96 грн. (2270+3405) * 81,92% судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилової О. Л., задовольнити частково.
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року, скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту.
Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості по тілу кредиту - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по договору б/н від 09.07.2015 - по простроченому тілу кредиту в сумі 40073,08 грн.
У решті рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15.03.2021 у даній справі - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 4648,96 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий                                                                
        
Судді: