ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 травня 2021 року           справа №200/10940/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року (повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/10940/20-а (суддя в І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку,

                                                  УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі – Управління), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 726 285,00 грн.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку з ним при звільненні. Зазначає, що незважаючи на те, що останній день проходження ним військової служби 29.12.2017, відповідачем було виплачено належні йому при звільненні кошти, а саме: грошові компенсації за неотримане речове майно, невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також одноразову грошову допомогу при звільненні на загальну суму 228 072,23 грн. із значним порушенням нормативно визначених строків, зокрема: - грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 26.10.2020, тобто через 1032 днів після його звільнення, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.09.2020 у справі № 200/5754/20-а; - компенсація утриманого з грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій податку на доходи фізичних осіб була виплачена 13.11.2020, тобто через 1050 днів після його звільнення; - грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 30.01.2018 тобто через 32 дні після його звільнення; - одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 16.01.2018, тобто через 18 днів після його звільнення; - грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки була виплачена 16.01.2018, тобто через 18 днів після його звільнення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року  позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Стягнуто з Управління на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі – 33 584 грн. 70 коп., - з відрахуванням передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.

Сторони не погодились з таким судовим рішенням, подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Позивач просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно зменшено суму, яка має бути виплачена позивачу за час затримки розрахунку.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено прохання залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення. 
Відповідач просив скасувати рішення місцевого суду та залишити позов без розгляду або прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, або зменшити розмір середнього заробітку.
Зазначає, що останнім днем звернення до суду слід вважати 28.02.2018. Оскільки позивач пропустив встановлений строк звернення до суду, то наявні підстави для залишення позову без розгляду. Вважає, що термін «усі суми, що належать при звільненні» повинен тлумачитись обмежено і під ним не можуть розумітись ті суми, про обов`язок з виплати яких власник не знав, а працівник не заявляв відповідну вимогу. Крім того, зазначає, що у частині другій статті 117 КЗпП України мова йде про відповідальність власника за затримку виплати сум щодо яких між власником та працівником виник спір не пізніше дня звільнення (а якщо працівник в день звільнення не працював - не пізніше дня пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок). Посилається на те, що на день звільнення позивача був відсутній спір між ним та ГУ СБУ щодо невиплати компенсації за відпустку УБД. Ураховуючи положення статей 116 та 117 КЗпП України, виплачена позивачу сума компенсації за відпустку УБД не належить до сум, за несвоєчасну виплату яких ГУ СБУ може нести відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Зазначає, що ГУ СБУ, як розпорядник бюджетних коштів, не має права проводити будь-які виплати, якщо на такі цілі не встановлені відповідні бюджетні асигнування. Крім того відповідач вважає, що наявні підстави для істотного зменшення розміру відшкодування.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 .
Згідно із довідкою Управління Служби безпеки України в Донецькій області від 17.09.2020 № 78/2/19-3236кш, позивач у період з 15.09.1998 по 29.12.2017 проходив військову службу в Службі безпеки України (а.с. 10).
З витягу з наказу ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 26.12.2017 № 488-ос випливає, що позивача виключено зі списків особового складу, - з 29.12.2017 (наказ про звільнення від 23.12.2017 № 1573-ос). Календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 29.12.2017 складає 23 роки. Наказано виплатити грошову компенсацію за 26 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік (а.с. 11).
Згідно із доданим до відзиву на позовну заяву рапортом ОСОБА_1 від 06.12.2017, позивач до його звільнення, звертався до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях з рапортом в кому просив виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, згідно постанови КМУ від 16.03.2016 р.№178, у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Згідно з довідкою ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, від 24.09.2020 № 15/164 про нараховані та виплачені кошти при звільненні, позивачу виплачені:
- вихідна допомога при звільненні 175412,49 грн, яка перерахована на картковий рахунок 16.01.2018; 
- грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки 12793,06 грн, яка перерахована на картковий рахунок 16.01.2018;
- грошова компенсація речового майна 18832,44 грн, яка перерахована на картковий рахунок 30.01.2018 (а.с. 12).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 200/5754/20-а, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби Безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, був задоволений у повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби Безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто 26 грудня 2017 року.
Зобов`язано Головне управління Служби Безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто 26 грудня 2017 року.
Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 06.10.2020. 
З вищевказаним позовом у справі № 200/5754/20-а, позивач звернувся до суду – 18.06.2020.
Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 200/5754/20-а, судом надано оцінку бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Така бездіяльність визнана протиправною, а тому у суду відсутні підстави надання нової  оцінки поведінки відповідача в межах вказаних правовідносин.
Судом у вказаній справі також встановлено, що Наказом від 26.12.2017 № 488-ос позивача, відповідно до наказу від 23.12.2017 №1573-ос, виключено зі списків особового складу та направлено в 2 управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях для зарахування на військовий облік з виплатою грошової компенсації за 26 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік. Відповідно до довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 10.07.2020 № 333, позивач під час проходження військової служби не набував права на щорічну додаткову відпустку за період 2015-2017 роки. Відповідно до довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 10.07.2020 № 15/91 позивачеві не нараховувалась та не виплачувалась компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Позивач зазначає, що отримав компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій 26.10.2020, у сумі – 17190,42 грн та 3843,82 грн 13.11.2020, на підтвердження чого надав виписку по його картковому рахунку ПуАТ «Державний ощадний банк України» від 26.10.2020 (а.с. 16), та від 13.11.2020 (а.с. 17).
Згідно із довідкою ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 22.12.2020 № 15/236 про нараховану та виплачену ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, грошова компенсація за невикористані дні як учаснику бойових дій – 21 354,56 грн (15253,26*42) – перерахована на картковий рахунок за винятком ПДФО та військового збору у сумі – 17190,42 грн. Компенсацію ПДФО було перераховано на картковий рахунок у розмірі – 3843,82 грн 13.11.2020.
Згідно із довідкою ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 22.12.2020 № 15/237, грошове забезпечення позивача:
- за жовтень 2017 року – 15253,26 грн.;
- за листопад 2017 року – 15253,26 грн.
Середньоденне грошове забезпечення становить – 500,11 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, у даному випадку ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях було допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Позивачем зазначено, та підтверджується матеріалами справи, що відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем 13.11.2020, виплативши йому у повному обсязі суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а до суду із даним позовом позивач звернувся – 19.11.2020, про що свідчить штемпель на поштовому конверті в якому позов надійшов до суду (а.с. 20).
Отже, позивач звернувся з цим позовом у встановлений законом строк звернення до адміністративного суду.
При цьому, суд звертає увагу на те, що часткове здійснення розрахунку з позивачем не впливає на правила застосування строків звернення до адміністративного суду, оскільки визначальною обставиною, яка враховується судом при вирішення питання щодо початку перебігу цього строку у справі щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, є дата здійснення саме остаточного розрахунку з позивачем.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу є необґрунтованими.
Верховний Суд України у постанові №21-8а15 від 17.02.2015 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У постанові від 11 лютого 2015 року у справі  № 6-223цс14 Верховним Судом України зазначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
У постанові від 05 жовтня 2016 року у справі  № 6-2405цс15 Верховний Суд України зазначив, що «установивши під час розгляду справи про стягнення середнього  заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи – по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності».
Відтак, посилання відповідача на відсутність бюджетних коштів для здійснення виплат позивачу не виключає його відповідальності, тому і в цій частині доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у вказаній постанові також зазначив, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. Отже, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється також у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.».
Згідно з п. 8 розділу ІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи.
При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом при розгляді справ у подібних правовідносинах. Зокрема у справі № 825/598/1/ (адміністративне провадження К/9901/23837/180).
Судом встановлено, що при звільненні позивача  з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
Позивача звільнено зі служби з 29.12.2017. Доказів відсутності позивача в цей день на службі відповідачем суду не надано. Отже, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути здійснений саме 29.12.2017.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції послався на таке.
Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017,2018,2019,2020 р.р., кількість днів затримки розрахунку за період з 29.12.2017 року (день звільнення) по 13.11.2020 року (день повного розрахунку), становить – 719 днів.
Враховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за два останні місяці роботи, що передували звільненню, визначений у довідці відповідача від 22.12.2020 року №15/237, що становить – 500,11 грн.,  середній заробіток за весь час затримки розрахунку позивача становить – 359 579,09 грн. (500,11 грн. Х 719 днів).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а (адміністративне провадження № К/9901/26572/20) Суд зазначив про те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Також зазначено про те, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
У висновках наведених Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16, також зазначено, що при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку  суд бере до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.
Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду України і Верховного Суду, необхідно враховувати, що: суми грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, були виплачені позивачеві у 2018 році (30.01.2018, 16.01.2018, 16.01.2018)  і позивач не звертався до суду щодо стягнення цих виплат. Грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена у повному обсязі 13.11.2020, з позовом до суду про її нарахування та виплату, позивач звернувся у червні 2020 року (понад 2,5 роки з моменту виключення позивача зі списків особового складу 29.12.2017); не наведення позивачем розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні його майнових втрат.
Зважаючи на те, що розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових, що належав до сплати позивачеві при звільненні становить – 21 354,56 грн (без відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно довідки відповідача від 22.12.2020 №15/236, а  загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 29.12.2017 року (день звільнення) по 13.11.2020 року (день повного розрахунку), становить – 359 579,09 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Як вбачається з наданих відповідачем довідок (від 22.12.2020 №15/235; від 22.12.2020 №15/236) загальний розмір сум, які належали до виплати позивачеві при звільненні становить - 228 392,55 грн., при цьому розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових, що належав до сплати позивачеві при звільненні у сумі 21 354,56 грн., становить 9,34 % від загальної суми всіх належних позивачеві сум при звільненні 228 392,55 грн.
У зв`язку із наведеним, враховуючи, що як було зазначено вище, згідно висновків Верховного Суду, розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, суд приходить до висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток у сумі – 33 584,70 грн., що відповідає 9,34 % суми середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку - 359 579,09 грн.
У зв`язку із наведеним, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
В цілому погоджуючись з висновком місцевого суду щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).
За змістом абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна  заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою  пов`язана  відповідна  виплата. [...]. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби з 29 грудня 2017 року, то при обчисленні середньомісячного грошового забезпечення врахуванню підлягають виплати за жовтень та листопад 2017 року, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (звільнення). Згідно з відомостями довідки відповідача від 14.06.2018 (а.с.18), розмір грошового забезпечення (без винагороди за участь в АТО, яка не включається до розрахунку середнього заробітку, оскільки не є щомісячною виплатою) позивача у жовтні 2017 року становив 15 253,26 грн, у листопаді 2017 року - 15 253,26 грн, сумарно 30 506,52 грн. 
За правилом пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Реченням 2 абзацу 1 пункту 8 розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що […] cередньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При цьому, пунктом 7 розділу І Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України 10 квітня 2018 року № 515/ДСК (далі – Інструкція № 515/ДСК), визначено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.   
Враховуючи, що спеціальним законодавством передбачено визначення середньоденного розміру грошового забезпечення шляхом ділення суми грошового забезпечення на кількість календарних днів, то судом середньоденний розмір грошового забезпечення позивача провадиться  виходячи із кількості саме таких днів, а не робочих.
Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 500,11 грн (30 506,52 грн / 61 кал.день).

Реченням 1 абзацу 1 пункту 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.  
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 зробив наступні правові висновки:
«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові   його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.».
В той же час, відповідачем надано докази поетапного розрахунку з позивачем після дати звільнення: 
- 16.01.2018 сплачено 175 412,49 грн вихідної допомоги (а.с.12);
- 16.01.2018 сплачено 12 793,06 грн грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки (а.с.12);
- 30.01.2018 сплачено компенсацію речового майна в сумі 18 832,44 грн (а.с.12);
- 26.10.2020 перераховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій в розмірі 17 190,42 грн (а.с.16);
- 13.11.2020 – компенсацію податку з доходів фізичних осіб в сумі 3 843,82 грн (а.с.17).
Отже, загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 228 072,23 грн.
- Розмір несвоєчасно сплачених 16.01.2018 вихідної допомоги та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки в загальному розмірі 188 205,55 грн (175 412,49  + 12 793,06) складає 82,52% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.
За період з 30.12.2017 по 16.01.2018 кількість календарних днів складає 17.
Як зазначалось вище, середньоденний заробіток позивача складає 500,11 грн.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 500,11 * 17 * 82,52% = 7 015,75 грн.
- Розмір несвоєчасно сплаченої 30.01.2018 компенсації речового майна в сумі 18 832,44 грн складає 8,26% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.
За період з 30.12.2017 по 30.01.2018 кількість календарних днів складає 31.
Як зазначалось вище, середньоденний заробіток позивача складає 500,11 грн.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 500,11 * 31 * 8,26% = 1 280,58 грн.
- Розмір несвоєчасно сплаченої 26.10.2020 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій в розмірі 17 190,42 грн складає 7,54% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.
За період з 30.12.2017 по 26.10.2020 кількість календарних днів складає 1031.
Як зазначалось вище, середньоденний заробіток позивача складає 500,11 грн.
Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 500,11 * 1031 * 7,54% = 38 877,25 грн.
- Розмір несвоєчасно сплаченої 13.11.2020 компенсації податку з доходів фізичних осіб в сумі 3 843,82 грн складає 1,69% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.
За період з 30.12.2017 по 13.11.2020 кількість календарних днів складає 1049.
Як зазначалось вище, середньоденний заробіток позивача складає 500,11 грн.
Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 500,11 * 1049 * 1,69% = 8 866,00 грн.
Загальний розмір середнього заробітку складе 56 039,58 грн.

Однак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції правильно вирішив зменшити розмір відшкодування, враховуючи наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
При аналізі та застосуванні статті 117 Кодексу законів про працю України місцевим судом врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. 
Так, в справі, що розглядається, тривалість періоду з моменту порушення прав працівника (грудень 2017 року) і до моменту його звернення до відповідача з вимогою про нарахування відповідних сум (квітень 2020 року – а.с.44) пов`язана із діями позивача, який не зразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку. 
Щодо дій відповідача.
Останній зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік позивачу не була сплачена у зв`язку із відсутністю, на думку Управління, правових підстав для такої виплати.
Відтак, між сторонами виник спір щодо виплати вказаної вище компенсації.
Колегія суддів зазначає, що ця ситуація виникла у зв`язку із неналежною якістю Закону, а саме: наявності в різних законодавчих актах неоднозначного правового регулювання спірних правовідносин.
Вказане підтверджується і наявністю судових спорів, внаслідок чого Верховним Судом 21.08.2019 (тобто, вже після звільнення позивача) було вирішено аналогічний спір у зразковій справі № 620/4218/18.
Отже, невиплата відповідачем зазначеної компенсації позивачеві не була обумовлена проявом грубого свавілля. 
З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10 000 грн. 
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо частково невірного розрахунку середнього заробітку, а з доводами відповідача – щодо наявності підстав для зменшення його розміру, тому обидві скарги задовольняються частково.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити.
Судові витрати суб`єкта владних повноважень за діючим процесуальним законодавством розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 200/10940/20-а – змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 200/10940/20-а слова і цифри «у сумі – 33 584 (тридцять три тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) грн. 70 коп.» замінити словами і цифрами «у сумі 10 000 (десяти тисяч) гривень».
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 200/10940/20-а – залишити без змін.   
Повне судове рішення – 18 травня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            І. В. Геращенко
                                                                                                                                            
                                                                                                      Л. В. Ястребова