Справа № 161/18114/20  Провадження №33/802/168/21 	Головуючий у 1 інстанції:Присяжнюк Л. М. 	
Категорія:ч.1 ст.130 КУпАП 	Доповідач: Подолюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року                                                                 місто Луцьк

       Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Подолюк В.А., за участю ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Дзюрило А.Р., розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Вказаною постановою судді ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого на посаді начальника сервісної майстерні у ПрАТ "Волинська фондова компанія", визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. 
Також з ОСОБА_1 в дохід держави стягнуто 454 грн. судового збору.
Не погоджуючись із такою постановою судді ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність просить скасувати та прийняти нову, якою звільнити його від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП на підставі ст.22 цього ж Кодексу, обмежившись усним зауваженням, а провадження у справі закрити. Вказує, що судом упереджено було оцінено докази наявні в матеріалах справи. Так, взято до уваги пояснення свідків, які заздалегідь підготовлені (надруковані) працівниками УПП у Волинській області, а відеозапис події, на якому не видно ані руху транспортного засобу, ані свідків, які начебто були присутні на місці складення протоколу про адміністративне правопорушення.
Суддя першої інстанції прийшов до невірного висновку, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння, оскільки судом не було взято до уваги його пояснень щодо прийняття ним безпосередньо перед зупинкою спиртовмісного лікувального препарату "Хепілор". Вважає, що сам факт вживання цього лікарського препарату не може бути безперечною підставою встановлення факту перебування його у стані алкогольного сп`яніння, оскільки вживання такого препарату і могло вплинути на показники виявленого у нього рівня алкоголю. 
Зазначено також про те, що суддею у постанові хибно вказано про те, що він щиро не розкаявся у вчиненому, оскільки лише підтримав позицію свого захисника про те, що на відеозаписі не видно факту керування транспортним засобом.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Дзюрило А.Р., які апеляцію підтримали з підстав викладених у ній, а також перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходжу до наступного висновку.        
В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1  свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП визнавав та вказував про щире розкаяння у вчиненому. Водночас, він вказував і про те, що алкогольних напоїв не вживав, а безпосередньо перед зупинкою працівником поліції його автомобіля прийняв спиртовмісний лікувальний препарат "Хепілор", що на його думку не свідчить про керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Вважав, що у суду є цілком законні правові підстави для його звільнення від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі ст.22 цього ж Кодексу у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення та обмежитись усним зауваженням. 
З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.
За положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Дійсно, положеннями ст.22 КУпАП законодавець передбачив, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Проте, апеляційний суд вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП немає, оскільки вчинене ним адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та відповідно несе підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху.
Суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що наведені в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 в якості пом`якшуючих обставин - визнання вини та щире каяття, не можуть слугувати такими в розумінні ст.34 КУпАП, оскільки, як вбачається з апеляційної скарги та його пояснень, наданих в ході апеляційного розгляду, він заперечує факт перебування в стані алкогольного сп`яніння саме внаслідок вживання алкогольних напоїв та вказує на відсутність доказів про його керування транспортним засобом, хоча такі твердження повністю спростовуються як його ( ОСОБА_2 ) письмовими поясненнями наданими на місці події, які викладались особисто ним та в добровільному порядку після роз`яснення прав, передбачених ст.268 КУпАП, так і поясненнями поліцейського ОСОБА_3 , який допитувався судом в якості свідка.
Крім того, як встановлено із пояснень свідка ОСОБА_3 , ОСОБА_1 після складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, і попри заборону встановлену працівником поліції щодо подальшого руху транспортним засобом, самовільно продовжив рух.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд повністю погоджується з доводами суду першої інстанції, що формальне визнання ОСОБА_1 вини не носить у собі характеру щирого каяття, оскільки наряду із наданими ним поясненнями допускає неоднозначну та суперечливу його поведінку.
Водночас, наведена ОСОБА_1 така обставина, як позитивна характеристика з місця роботи в якості підстави для застосування положень ст.22 КУпАП, хоча і має місце, однак не є такою, що вказує на малозначність правопорушення, а лише характеризує його як працівника.
Таким чином, оскаржувана постанова в частині відмови у звільненні ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП на підставі ст.22 цього ж Кодексу, є цілком обґрунтованою та законною.
Законною та обґрунтованою також є постанова в частині встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки з аналізу зібраних і досліджених судом доказів в їх сукупності, його винність є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст.251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи, і яким суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку. 
Законною є постанова і в частині накладення адміністративного стягнення.
Так, відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Санкцією частини 1 статті 130 КУпАП для водіїв передбачено єдиний та безальтернативний вид стягнення, - такий як  штраф в розмірі  шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян (600х17=10200 грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. 
Апеляційний суд вважає, що дані вимоги Закону суддею першої інстанції при призначенні адміністративного стягнення ОСОБА_1 були дотримані в повному обсязі, оскільки застосоване щодо нього стягнення повністю відповідає санкції статті, інкримінованого йому правопорушення і фактично є єдиним та безальтернативним видом стягнення.
А тому, законні підстави для скасування оскаржуваної постанови судді з мотивів яких просить апелянт, відсутні.
При накладенні адміністративного стягнення суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.23, 33 КУпАП врахував характер вчиненого проступку, дані про особу порушника, ступінь його вини, конкретні обставини справи та обґрунтовано визначив безальтернативне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП, як це передбачено положеннями ст.33 цього Кодексу. 
Таким чином, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо незаконності судового рішення та можливості його звільнення від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, оскільки судом було правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норм процесуального права.
Постанова судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.01.2021 року є законною та такою, що постановлена у відповідності до вимог КУпАП, а тому підлягає залишенню без змін на підставі п.1 ч.8 ст.294 цього Кодексу.
Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2021 року щодо нього, - без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського
апеляційного суду                                                                В.А. Подолюк