Ухвала
Іменем України
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 439/393/16-ц
провадження № 61-6315ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Бродівського районного суду Львівської області від   11 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило: стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 296 060,29 грн, з яких: 738 718,59 грн - заборгованість за кредитом; 557 341,7 грн - за процентами; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 296 060,29 грн, з яких: 738 718,59 грн - заборгованість за кредитом; 557 341,7 грн - за процентами; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 296 060,29 грн, з яких: 738 718,59 грн - заборгованість за кредитом.
 
Позов мотивовано тим, що 15 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Неос Банк» (далі - ПАТ «Неос Банк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 16/19-1699/2012, за умовами якого ПАТ «Банк Кіпру» надало ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) в сумі 750 000 грн терміном до 14 жовтня 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом. В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору 15 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено договори поруки, згідно з якими вони зобов`язалися відповідати перед банком за порушення позичальником ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають із кредитного договору. 21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, зокрема за вищезгаданим кредитним договором        від 15 жовтня 2012 року. ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту і нарахованих процентів, у зв`язку з чим станом на 21 лютого 2015 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 1 296 060,29 грн, з яких: 738 718,59 грн - заборгованість за кредитом; 557 341,70 грн - за процентами.
 
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не довело правильність нарахування зазначеної в позовній заяві суми заборгованості, а також не надало на вимогу суду розрахунку заборгованості з детальним зазначенням розміру щомісячних платежів, які підлягали сплаті ОСОБА_1 , та розміру внесених ним платежів на погашення кредиту, а також - датою їх внесення, що позбавило суд можливості перевірити правильність нарахування заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 жовтня 2012 року, наявність чи відсутність прострочених платежів та їх розмір. Крім того, суд не зміг перевірити, чи пропустив позивач позовну давність при зверненні до суду з цим позовом.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову з інших підстав.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ТОВ «Кредитні ініціативи» довело наявність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості в розмірі              841 298,14 грн, однак з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з ухвали Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що на підставі рішення від  02 серпня 2019 року № 48063446 та від 06 серпня 2019 року № 48118905 державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Ревакович І. І. було проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме магазин роздрібної і гуртової торгівлі із складськими приміщеннями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0324 га, кадастровий номер 4620310100:14:001:0002, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кредитні ініціативи», як звернення стягнення на предмет іпотеки, в результаті чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідні записи про право власності. Підставами виникнення права власності є дублікат іпотечного договору, серія та номер: 1683, виданий 11 липня 2019 року. На час звернення стягнення ринкова вартість згаданого магазину роздрібної і гуртової торгівлі із складськими приміщеннями становила 2 554 543 грн, а земельної ділянки - 107 626 грн. Враховуючи, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на нерухоме майно, вартість якого значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором, вказаним фактично повністю погашено спірну суму заборгованості в такий спосіб, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
 
15 квітня 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Бродівського районного суду Львівської області від   11 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про припинення кредитних правовідносин після направлення позичальнику вимоги про дострокове стягнення всієї заборгованості. Згідно з частиною першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові          від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, в тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вказана підстава мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/15/28/15-ц стосовно того, що кредитні правовідносини не припиняються направленням позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 15 жовтня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ПАТ «Неос Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 було надано грошові кошти (кредит) в сумі 750 000 грн терміном до 14 жовтня 2022 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом.
 
15 жовтня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 16/19-1699/2012-П1, за умовами якого ОСОБА_5 зобов`язалася перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 15 жовтня 2012 року № 16/19-1699/2012 укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 
 
15 жовтня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 16/19-1699/2012-П2, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають з кредитного договору                  від 15 жовтня 2012 року № 16/19-1699/2012 укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 
 
15 жовтня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 16/19-1699/2012-П3, за умовами якого ОСОБА_4 зобов`язалася перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають з кредитного договору                  від 15 жовтня 2012 року № 16/19-1699/2012 укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 .
 
Згідно з указаними договорами поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідають перед кредитором за порушення обов`язків ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 жовтня 2012 року як солідарні боржники.
 
21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Кіпру», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким ПАТ «Неос Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги за кредитними договорами, зокрема й за договором від 15 жовтня 2012 року № 16/19-1699/2012, укладеним між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 .
 
Крім того, 21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Кіпру», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, за яким сторони домовилися, що разом з відступленням прав вимоги за кредитними договорами до боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 21 липня 2014 року, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами.
 
Згідно з розрахунком за кредитом, долученим ТОВ «Кредитні ініціативи» до позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 жовтня 2012 року № 16/19-1699/2012 на 21 лютого 2016 року становила 1 296 060,29 грн, з яких: 738 718,59 грн - заборгованість за кредитом;          557 341,70 грн - за процентами.
 
Разом з цим апеляційним судом встановлено, що 10 грудня 2013 року ПАТ «Банк Кіпру» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою протягом тридцятиденного строку сплатити суму простроченої заборгованості за кредитним договором. У вказаній вимозі також зазначено, що в разі невиконання заявлених в цьому листі вимог у повному обсязі банк має право достроково стягнути раніше наданий кредит, проценти за ним та штрафні санкції, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому іпотечним договором та законодавством України, або ж іншим способом захищати свої права. Також  ОСОБА_1 було попереджено, що надіслана йому вимога є одночасно вимогою про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 841 298,14 грн.
 
На підставі зазначеного апеляційний суд зробив висновок, що зі спливом тридцятиденного строку з дати надіслання ОСОБА_1 вказаної вимоги строк дії кредитного договору було змінено до 10 січня 2014 року, а тому кредитор не мав права нараховувати проценти та інші платежі за договором після цієї дати.
 
При цьому апеляційний суд вказав, що такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
 
Натомість заявник вважає вказаний висновок помилковим і таким, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
 
Наведені доводи, якими заявник мотивував підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими з огляду на таке.
 
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
За таких обставин право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Як зазначено вище 10 грудня 2013 року ПАТ «Банк Кіпру» надіслало ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за користуванням кредитом протягом тридцяти календарних днів.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 466/7784/13-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 466/2897/14, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом пунктів 50-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц є безпідставними, оскільки наведені у вказаних пунктах постанови правові висновки стосуються чинності договору поруки після ухвалення судом рішення про стягнення кредитної заборгованості. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц,  згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Натомість Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
 
Таким чином, висновки апеляційного суду щодо зміни строку дії кредитного договору у зв`язку з направленням боржнику вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
 
Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду не вказано про припинення кредитних правовідносин у зв`язку з направленням боржнику вимоги про дострокове повернення заборгованості, як помилково зазначив у касаційній скарзі заявник. Апеляційний суд вказав лише про зміну строку дії кредитного договору, тобто дія кредитного договору достроково припинилася 10 січня 2014 року (після спливу тридцяти календарних днів з дня направлення вимоги). Водночас кредитні правовідносини такими діями кредитора не припинялися і продовжують існувати. Доводи заявника в цій частині зводяться до помилкового тлумачення застосованих апеляційним судом правових висновків Великої Палати Верховного Суду.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Бродівського районного суду Львівської області від   11 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко