Справа № 464/3073/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/997/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:46

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        07 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Симця В.І.;
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» та Державної казначейської служби України про встановлення факту отримання травми на виробництві, зобов`язання скласти акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та відшкодування моральної шкоди у зв`язку із отриманим каліцтвом, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути з Держави України 500 000 грн. моральної шкоди у зв`язку з отриманим на виробництві каліцтвом.
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивач 09.03.1999 року під час відбування покарання у Державній установі «Львівська виправна колонія № 48» працював на виробництві і під час зачищення навісних та гаражних замків на шліфувальному верстаті осколком шліфувального кола отримав поранення лівого ока, в результаті чого втратив працездатність і 04.03.2020 йому було призначено інвалідність 3 групи безтерміново. Вважає, що діями ДУ «Львівська виправна колонія № 48» йому було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з фізичним болем від травми отриманої на виробництві, повною втратою зору на ліве око, не призначенням інвалідності, стражданням через безробіття, неможливістю влаштуватись на роботу (а.с. 1-3, 94).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 132-137).

Дане рішення оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу на те, що відповідачем не було надано жодного доказу про те, що до позивача було застосовані стягнення за порушення ним правил внутрішнього трудового розпорядку при ніби-то самовільному його проникненні 09.03.1999 року о 17-20 год. в заточувальне відділення без нагляду майстра (а.с. 141-144).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 2 ст. 356 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Як вбачається з позовної заяви, предметом позовних вимог є стягнення з держави Україна (в особі Державної казначейської служби України) моральної шкоди за отримане позивачем (на його ж твердження) каліцтво на виробництві у Державній установі «Львівська виправна колонія № 48» і заявлені ним позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на статті 15, 16, 23, 268, 1167 та 1174 ЦК України.
Статті 15, 16, 23 відносяться до загальних положень Цивільного кодексу України, а стаття 268 містить перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана (зокрема) фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
В той же час, Державна установа «Львівська виправна колонія № 48» не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, оскільки є окремою юридичною особою, яка наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю та може бути відповідачем у суді. 
Відтак, Державна установа «Львівська виправна колонія № 48» може (і повинна) самостійно відповідати за заподіяну нею шкоду (у випадку доведення її вини), однак аж ніяк за таку шкоду не може відповідати держава Україна. 

Частиною 1 статті 1167 ЦК України (на яку і посилається позивач) встановлено, що моральна шкода, завдана (зокрема) фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відтак, для застосування до спірних правовідносин положень частини 1 статті 1167 ЦК України необхідно довести належними та допустимими доказами неправомірність певних рішень, дій чи бездіяльності Державної установи «Львівська виправна колонія №48» та наявності вини цієї установи у цих рішеннях, діях чи бездіяльності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 09.03.1999 року під час відбування покарання у Державній установі «Львівська виправна колонія № 48» дійсно отримав поранення лівого ока, у зв`язку з чим перебував на лікуванні, по закінченні якого був «в задовільному стані виписаний на етап» (а.с. 13).
В суді апеляційної інстанції позивач (апелянт) ствердив, що з місць позбавлення волі він звільнився 30 вересня 2000 року.
Вперше інвалідність третьої групи загального захворювання позивачу призначили 04 березня 2020 року (а.с. 8) – через майже 21 рік після отримання ним поранення і через більш, як 19 років після його звільнення з місць позбавлення волі.
Будь-яких доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про вину Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» в отриманні позивачем 09.03.1999 року поранення лівого ока останнім до суду подано не було.
Так само, як позивачем не було подано до суду жодних доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між отриманням ним 09.03.1999 року травми лівого ока та призначенням йому 04.03.2020 року інвалідності.
За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог, що і стало правовою підставою для відмови у позові.
       В той же час, в доводах апеляційної скарги не зазначено в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини та (чи) докази судом встановлені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини та (чи) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 червня 2021 року.

Головуючий:                 /підпис/                                        Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                 /підпис/                                        Ванівський О.М.

                                        /підпис/                                        Шеремета Н.О.

Згідно з оригіналом 
Виготовлено з автоматизованої 
системи документообігу суду
Судове рішення набрало законної сили 07.06.2021
               
Помічник судді                                                                          Служала А.Ю.                                                
Дата засвідчення копії: 18.06.2021