П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14441/20	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області), в якому просив:
-          визнати рішення, дії чи бездіяльність з приводу поновлення пенсії у розмірі 246,71 грн., без отримання актуальних довідок про грошове забезпечення, без врахування змін грошового забезпечення, без виплати недоотриманої пенсії з вини суб`єкта владних повноважень за період з 09.06.1999 року по 25.07.2017 року, без індексації та компенсації втрати частини доходу – протиправними та дискримінаційними;
-          зобов`язати вчинити певні дії – отримати чинну довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від відповідних органів, провести перерахунок пенсії за вислугу років, у відповідності до діючих розмірів грошового забезпечення в кожний період розрахунку та відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та підвищення розміру пенсії, починаючи з 09.06.1999 року, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми, починаючи з 09.06.1999 року до їх фактичної виплати з дотриманням норм закону про те, що пенсія не може бути меншою за мінімум, встановлений законом, виплатити недоотриману пенсію за період з 09.06.1999 року по 25.07.2017 року з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування заявленого позову позивач указує на те, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким були визнані неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон.
Позивач вказує, що у 1999 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю та виплату його пенсії було припинено.
У зв`язку з прийняттям рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, 26.07.2017 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак, пенсійний орган відмовив позивачу в поновленні виплати пенсії, що стало підставою для звернення до суду, зокрема, з вимогою про зобов`язання поновити з 07.10.2009 року виплату пенсії та перерахувати її, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Суд, розглянувши заявлені вимоги у справі №815/1198/18, зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі з дати звернення, а саме: з 26 липня 2017 року.
У зв`язку з цим, ГУ ПФУ в Одеській області проведено поновлення пенсії у сумі 246,71 грн. на місяць, без отримання актуальних довідок про грошове забезпечення, без врахування змін грошового забезпечення, без виплати недоотриманої пенсії за період з 09.06.1999 року по 26.07.2017 року, без індексації та компенсації втрати частини доходу.
На думку ОСОБА_1 , невиплата пенсії за вказаний період порушує його права та законні інтереси.
Позивач наполягає на тому, що право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року, ухваленого за результатом розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, без виклику сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області з приводу поновлення пенсії ОСОБА_1 у сумі 246,71 грн., без отримання актуальних довідок про грошове забезпечення, без врахування змін грошового забезпечення, без виплати недоотриманої пенсії за період з 09.06.1999 року по 25.07.2017 року.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 09.06.1999 року по 25.07.2017 року (включно), відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з отриманням актуальних довідок про грошове забезпечення та врахування змін грошового забезпечення, з компенсацією втрати частини доходів.

В іншій частині позову суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з 07.10.2009 року, з дня ухвалення Конституційним судом України рішення у справі №25-рп/2009 про визнання неконституційними пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії за віком, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
Із цього часу, на думку суду, орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Водночас, суд першої інстанції, вважаючи неприпустимим обмеження будь-якими строками права пенсіонера на отримання належної йому пенсії, вирішив вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо непоновлення нарахування та невиплати пенсії відповідно до норм Закону №1058-ІV та зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 09.06.1999 р. по 25.07.2017 р. (включно), відповідно до Закону №1058-IV, у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.
Також суд дійшов висновку про обов`язок ГУ ПФУ в Одеській області звертатись до уповноважених органів на видачу довідок про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії.

Що стосується індексації пенсії суд вважав, що така вимога є передчасною, оскільки її визначення відноситься до компетенції пенсійного органу при поновленні виплати пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись, в апеляційній скарзі, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в задоволеній частині позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляції складаються з такого.
По-перше, суд першої інстанції не врахував, що позивач отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому зобов`язання провести поновлення вплати пенсії за Законом №1058-ІV не є обґрунтованим та законним.
По-друге, скаржник вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, оскільки звернення з даним позовом відбулось у грудні 2020 року, а перерахунок та виплата пенсії стосується періоду, який бере свій відлік з 1999 року.
По-третє, апелянт зосереджує увагу на висновках Одеського окружного адміністративного суду, викладених в рішенні від 21.06.2018 року у справі №815/1198/18, яке набрало законної сили у листопаді 2018 року, де вказано, що права ОСОБА_1 підлягають захисту саме з дати звернення із заявою про поновлення виплати пенсії – з 26.07.2017 року, а позовні вимоги в частині зобов`язання поновити виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 25.07.2017 року задоволенню не підлягають.
Поряд з цим, скаржник вказує, що пенсійні виплати позивачу поновлено з 26.07.2017 року, а тому вимоги щодо проведення перерахунку пенсії з 09.06.1999 року є безпідставними, оскільки до 25.07.2017 року позивач не перебував на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області.
Також апелянт вважає, що вимоги щодо індексації та компенсації втрати частини доходу задоволенню не підлягають, оскільки в межах справи №815/1198/18 вже було відмовлено позивачу у таких вимогах.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зміст відзиву полягає у тому, що на відміну від першої позовної заяви, предметом якої був спір про право позивача на поновлення виплати пенсії (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року у справі №815/1198/18), другий позов у межах цієї справи відноситься до зовсім іншого спору, предметом якого є матеріальний об`єм права власності позивача за період з 1999 року по 2017 рік.
Тобто, об`єм матеріального майна позивача, який повинен бути виплачений йому після здійснення поновлення виплати пенсії, на підставі вказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року.
Крім того, у відзиві акцентується увага, що на відміну від першого позову, у другому позові позивач оскаржував рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо неотримання актуальних довідок про грошове забезпечення та зобов`язання отримати вказані довідки та здійснити виплату пенсії за вказаний вище період на підставі документів в пенсійній справі.
Підсумовуючи наведене, позивач вважає, що предмети спору в обох справах не є тотожними, а тому суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Також позивач не погоджується з доводами апелянта щодо застосування, у межах спірних правовідносин, строку звернення до суду, оскільки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18 викладений висновок, що статті 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи.
Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 пенсія позивачу за вислугу років призначена з 12.05.1999 року.
У 1999 році позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де 21.07.2003 року прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.
26.07.2017 року позивач, через уповноваженого представника, звернувся до відповідача із заявою про поновлення з 09.06.1999 року виплати пенсії за вислугу років.
ГУ ПФУ в Одеській області,листом від 09.08.2017 року № 909/С-11, повідомило   ОСОБА_1 , що він на обліку в них не перебуває, пенсійна справа відсутня  і пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262 йому не виплачувалась. Наголошено про повернення заявнику його заяви про поновлення виплати пенсії без розгляду.
У зв`язку з такими діями суб`єкта владних повноважень, у березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області провести поновлення йому пенсії  за вислугу років з 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року (справа №815/1198/18), яке набрало законної сили у листопаді 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років ОСОБА_1 на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі з дати його звернення, а саме: з 26 липня 2017 року.
В іншій частині позову суд відмовив.
ГУ ПФУ в Одеській області листом №2283/03 від 11.02.2019 року повідомило позивача, що ним проведено поновлення пенсії позивачу у розмірі 246,71 грн. на місяць.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Для правильного вирішення спору слід виділити із заявленого ОСОБА_1 періоду з 09.06.1999 р. по 25.07.2017 р., окремо період з 09.06.1999 року по 06.10.2009 року та окремо період з 07.10.2009 року по 25.07.2017 року.

Що стосується періоду з 09.06.1999 р. по 06.10.2009 р., колегія суддів зазначає таке.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, який введено в дію з 01.01.1992 року, (дана стаття діє в такій редакції і на даний час) передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 року пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, вимоги позивача про перерахунок та виплату пенсії, що стосуються періоду з 09.06.1999 року по 06.10.2009 року задоволенню не підлягають, а тому зобов`язання судом першої інстанції пенсійний орган провести поновлення та виплату пенсії за віком, у вказаний період, є помилковим.

В апеляційній скарзі апелянт наполягає на пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду, оскільки звернення з даним позовом відбулось у грудні 2020 року, а перерахунок та виплата пенсії стосується періоду, який бере свій відлік з 1999 року.
Проаналізувавши вказаний довід, слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року справа № 752/9907/16-а (адміністративне провадження № К/9901/16067/18) указано, що суд, отримавши позов, зобов`язаний з`ясувати чи має місце порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів особи. У разі наявності порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом своїх прав за межами строків, суд може поновити їх та вирішити спір по суті (задовольнити вимоги) чи залишити заяву без розгляду.
У випадку, коли суб`єктивне право, свободи або інтереси не порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строків звернення до суду є помилковим. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення суб`єктивних прав, свобод та інтересів особи, що звернулась із позовом.

З урахуванням висновків Верховного Суду колегія суддів не вбачає порушення, з боку пенсійного органу, прав свобод та інтересів позивача, а тому відсутні підстави для застосування строку звернення до адміністративного суду, передбаченого ч.2 ст.122 КАС України.

Що стосується іншого періоду, який складається з 07.10.2009 року по 25.07.2017 року, колегія суддів зазначає таке. 

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Представник позивача, обґрунтовуючи свою позицію про відсутність підстав для закриття провадження у справі вказує, що предметом першого позову являлося право позивача на поновлення виплати пенсії, проте предметом позову, що розглядається, є матеріальний об`єм права власності позивача за період з 1999 року по 2017 рік.
Так, на думку представника позивача, на відміну від першого позову, у другому позові оскаржується рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо неотримання актуальних довідок про грошове забезпечення та зобов`язання їх отримати та здійснити виплату пенсії за вказаний вище період у відповідності до діючих розмірів грошового забезпечення, з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми.
Досліджуючи дані доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони мають співпадати) та остаточне вирішення тотожного спору рішенням або постановою суду, ухвалою про закриття провадження в адміністративній справі, яке набрало законної сили.
Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції наголошує, що існує рішення що набрало законної сили, постановлене між тими ж сторонами, про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання пенсії з 07 жовтня 2009 року по 25 липня 2017 року.
За таких умов, ураховуючи обставини, що позивач не має право на отримання пенсії за спірний період, є неможливим повторний розгляд справи про обов`язок Пенсійного фонду перерахувати йому пенсію у відповідності до діючих розмірів грошового забезпечення, з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до ст. 317 КАС України є неправильне застосування судом норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права, вважається, зокрема, незастосування закону, який підлягав застосуванню, що і допустив суд першої інстанції в даній справі.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями: 238, 308, 311, 317, 319, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року – скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині позовних вимог, що стосуються періоду з 07.10.2009 року по 25.07.2017 року – закрити.
В частині позовних вимог, що стосуються періоду з 09.06.1999 року по 06.10.2009 року ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 15.06.2021 року.