ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7555/19                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                          Федотова І.В.,Коротких А.Ю.
          за участю секретаря                                                        Ковтун К.В.
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про скасування рішення,

                                                   В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про скасування рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України від 09.01.2019 № 1.2/1-2019 року про відмову в переведені ОСОБА_1 із Вінницької установи виконання покарань (№ 1) до Дніпровської установи виконання покарань (№ 4).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2021 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права. 
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що вироками Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року та від 30.12.1998 року ОСОБА_1 засуджений за ч.3 ст. 193, ч.2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, ст.93 КК України до виключної міри покарання розстрілу. Ухвалами Верховного Суду України від 27.05.1997 року та 09.03.1999 року вищевказані вироки набрали законної сили. Ухвалами Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року та від 06.11.2000 року смертну кару - розстріл замінено на довічне ув`язнення.
З 05.03.2001 позивач відбуває покарання у Вінницької установи виконання покарань (№ 1).
Позивач звернувся із клопотанням до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про переведення його із Вінницької установи виконання покарань (№ 1) до Дніпровської установи виконання покарань (№ 4).
За результатами розгляду вищезазначеного звернення, протоколом Центральної комісії Міністерства юстиції України від 09.01.2019 № 1.2/1-2019 року позивачу було відмовлено у переведенні із Вінницької установи виконання покарань (№ 1) до Дніпровської установи виконання покарань (№ 4) враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України).
Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернувся з даним позовом до суду.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України), засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Статтею 93 КВК України передбачено, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Згідно з Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.
Відповідно до п. 3 наведеного Положення, основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.
При цьому Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої (підпункт 95-8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України).
Згідно п. 95-8 Положення про Міністерство Юстиції України, Міністерство Юстиції України визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.
У ч. 6 статті 57 КВК України зазначено, що допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.
Відповідно до пункту 4 розділу 2 Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 265/30133 (далі - Положення № 680/5), до виправних колоній максимального рівня безпеки направляються чоловіки, зокрема, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно з пунктом 17.1. Європейських пенітенціарних правил Рекомендація N R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць, по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.
Судом встановлено, що з 05.03.2001 позивач відбуває покарання у Вінницької установи виконання покарань (№ 1).
27 листопада 2018 року позивачем було подано на розгляд відповідачу заяву, в якій він зазначив, що  враховуючи судові процеси його повезуть до м.Дніпр для особистої участі у процесах, на яких він наполягав згідно ст. 336 КПК України. У зв`язку з наведеним позивач просив перевести його до Дніпровської установи виконання покарань (№ 4).
Розглянувши звернення позивача відповідач дійшов висновку про відсутність підстав,  передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) для переведення останнього із Вінницької установи виконання покарань (№ 1) до Дніпровської установи виконання покарань (№ 4). 
Вказаного висновку, як зазначав відповідач у відзиві на позовну заяву, він дійшов на підставі наданої з Вінницької установи виконання покарань (№ 1) та Дніпровської установи виконання покарань (№ 4) інформації.
Зокрема, у довідці від 27 листопада 2018 року оперативного відділу ДУ «Вінницька УВП №1» зазначено, що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 конфліктних ситуацій із іншими засудженими, які можуть загрожувати його життю та здоров`ю, не має. За час перебування у Вінницькій УВП №1 негативного впливу на загальну масу засуджених не розповсюджував, вимогам адміністрації не протидіяв, інших осіб не підбурював. 
У довідці Дніпровської установи виконання покарань (№ 4) зазначено, що станом на 01.01.2019 в державній установі в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи засуджені до довічного позбавлення волі, трималось 25 засуджених осіб, при наявності в секторі 28 місці. Водночас у вказаній установі трималося 3 особи, засуджені до довічного позбавлення волі, які очікували набрання вироком законної сили та 1 особа засуджена до довічного позбавлення волі вибула з установи для судового розгляду до інших установ, і підлягала поверненню до установи для відбування покарання після розгляду справ в судових органах. Станом на 01.05.2019 в установі в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи засуджені до довічного позбавлення волі, трималось 26 засуджених осіб, при наявності в секторі 28 місці. Водночас у вказаній установі  тримається 4 особи, засуджені до довічного позбавлення волі, які очікують набрання вироком законної сили, та 2 особа засуджених до довічного позбавлення волі, які вибули з установи для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню до установи для відбування покарання після розгляду справи в судових органах.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про  відсутність в даному випадку  передбачених ч.2 ст.93 КВК України підстав для переведення засудженого ОСОБА_1 до іншої установи виконання покарань.
Апелянтом не було надано ні відповідачу ні суду жодних доказів на підтвердження наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню позивача у ДУ «Вінницька установа виконання покарань ( №1)».
Водночас, відповідачем здійснено усі необхідні заходи для розгляду клопотання позивача, а позивачу відмовлено у зв`язку з об`єктивної причини - відсутності місць для тримання категорії осіб, засудженої до довічного позбавлення волі.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, №28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання.
Доводи апелянта про те, що він звернувся до відповідача через значну відстань Вінницької установи виконання покарання (№1) від місця постійного проживання його матері та інших близьких родичів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у заяві про переведення до іншої установи виконання покарань, за результатами розгляду якої було прийнято оскаржуване рішення, позивачем такі підстави зазначено не було, а тому і не розглядалось відповідачем на засіданні. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
                    
          Головуючий суддя:                                                                        Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                         І.В. Федотов

                                                                                                           А.Ю. Коротких