П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
02 червня 2021 року                                                              м. Київ
 
справа № 757/55300/18
 
провадження № 22-ц/824/162/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони:
позивач  -  ОСОБА_1 
 
відповідачі  - Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Державна казначейська служба України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року у складі судді Соколова О.М., повний текст складений 24.02.2021 року, 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що наказом МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
Позивач зазначає, що на час його незаконного звільнення з органів внутрішніх справ не відбувалось фактичного скорочення штату ГСУ, іншої посади йому запропоновано не було. 
З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернувся з адміністративними позовами до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу МВС №2338 о/с від 06.11.2015 про звільнення, поновлення на посаді та зобов`язання Національної поліції розглянути питання щодо прийняття на службу в поліцію. 
23.11.2016 року Окружним адміністративним судом м. Києва задоволено частково вимоги ОСОБА_1 . Наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року та поновлено на посаді, яка згідно штатного розпису скорочена у МВС та введена у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України. 
В подальшому, як зазначає позивач, продовжуючи вчиняти протиправну бездіяльність, відповідачем видано наказ від 08 вересня 2017 року №953 о/с про звільнення його з займаної посади на підставі пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
ОСОБА_1 , з метою захисту своїх прав, знов звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020 позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції ОСОБА_1 (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182 296,06 грн.
Позивач вважає, що внаслідок зазначених дій йому завдано моральної шкоди, яку, виходячи із характеру та тривалості душевних страждань та нервових переживань, оцінив в 580 788 грн.
Таким чином, з урахуванням наведених обставин, ОСОБА_1 просив його позов задовольнити та на відшкодування заподіяної моральної шкоди стягнути з відповідачів Міністерства внутрішніх справ України кошти в розмірі 357 408 грн., Національної поліції України в розмірі 223 380 грн.    
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач МВС України пояснив, що позивачем в належний спосіб не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діянь МВС України та наявності причинно-наслідкового зв`язку між його протиправними діяннями та завданою позивачу шкодою. Також позивачем в належний спосіб не доведено розмір заявленого ним морального відшкодування. Отже, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими, а тому просив відмовити у їх задоволенні.
Інший відповідач Національна поліція України заперечував проти задоволення позову з аналогічних підстав, викладених у відзиві МВС України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права та винести постанову, якою його позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідачі МВС України та Національна поліція України, які є центральним органом виконавчої влади, допустили протиправні дії та протиправну бездіяльність відносно нього, що встановлено судовими рішеннями, а також не виконали рішення суду, яке вступило в законну силу, а тому, на його думку, вони є суб`єктами завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень. В свою чергу, зазначає, що характер правовідносин свідчить про те, що його права порушені протиправними діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.
Апелянт вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено факт порушення його законних прав, які полягають у неодноразовому незаконному його звільненні з роботи, залишенні без розгляду заяви про працевлаштування та не виконання рішення суду про прийняття на роботу, що, на його думку, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Національна поліція України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
 Вказує, що суд першої інстанції належно встановив обставини справи, визначився з правовідносинами, які виникли та законом, який їх регулює, дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, позивач не надав доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями Національної поліції України.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 свою скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Представник Національної поліції України заперечувала проти задоволення скарги з підстав, викладених у відзиві.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день, місце та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції своїх представників не направили, заяв та клопотань не подавали, тому приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у їх відсутність, згідно ст. 372 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Судом встановлено, що в період з вересня 1996 р. по листопад 2015 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його було звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернувся з адміністративними позовами до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу МВС №2338 о/с від 06.11.2015 про звільнення, поновлення на посаді та зобов`язання Національної поліції розглянути питання щодо прийняття на службу в поліцію.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 826/26466/15 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року N 2338 о/с в частині звільнення позивача, поновлено його на раніше займаній посаді та стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392982 грн. 49 коп.
Також вказаним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції та зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття позивача на службу до поліції у відповідності до п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".
В подальшому на виконання судового рішення наказом МВС України від      21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від            06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.
Оскільки Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не було вирішено протягом дев`яти місяців питання подальшого проходження ним служби у Міністерстві внутрішніх справ України та оплати праці, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідною позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (адміністративна справа №826/7001/17).
Міністерство внутрішніх справ України листом від 06 червня 2017 року        N 7946/05/22-2017 запропонувало Голові Національної поліції України вжити заходів щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі N 826/26466/15 в частині прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".
Листом від 04 липня 2017 року N 7117/01/12-2017 Національна поліція України повідомила відповідача про те, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, тому вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в порядку, передбаченому п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі ст. ст. 47, 52 вказаного Закону.
Комісія у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України           08 вересня 2017 року склала акт, у якому зазначила, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлене можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції.
31.03.2017 ОСОБА_1 направив лист до Національної поліції України з метою виконання рішення суду та розгляду питання про прийняття на службу до поліції.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року N 953 о/с (по особовому складу) полковника міліції  ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "г" (через скорочення штатів).
Не погоджуючись з такими діями МВСУ, позивач оскаржив їх до адміністративного суду і рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020 року було визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції ОСОБА_1 (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182296 (сто вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн. 06 коп.
Позивач ОСОБА_1 звертаючись з даним позовом зазначив, що моральна шкода полягає у нервових стресах, переживаннях, порушення нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими, зміні звичайного ритму життя,унеможливлення належного фінансування утримання своєї сім`ї, брак, коштів, обмеження у купівлі речей першої необхідності, зниження престижу, втрати довіри до справедливості, безсоння, виснажливого психологічного стану, тривоги за майбутнє.
Крім того, позивач посилався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, стан його фізичного здоров`я також погіршився, 26.08.2016 року ОСОБА_1 було госпіталізовано у неврологічне відділення Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ, де він перебував на стаціонарному лікуванні перебував понад 21 день, до 16.09.2016р.
12.12.2016 року останнього госпіталізовано до кардіологічного відділення Центрального госпіталю Міністерство внутрішніх справ України, де перебував на лікуванні понад 21 день з 12.12.2016 року по 06.01.2017 року.
Після виписки з даного медичного закладу, на ґрунті подальших переживань щодо подальшої можливості реалізувати себе в житті, тривоги в пошуках роботи та заробітку на утримання сім`ї,11.01.2017 року позивач був госпіталізований до Державної установи «Національний інститут фтизіатрії та пульмонології ім. ФГ. Яневського Національної академії медичних наук України» де лікувався до 27.01.2017 року, про що він наддав відповідні докази.
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди, її розміру не надано, тому факт завдання йому моральної шкоди суд вважав не доведеним.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком з наступних підстав. 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя цієї статті).
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, висновки суду про відсутність обґрунтування причин і наслідків такої шкоди позивачу від МВС та Національної поліції не відповідають дійсності, оскільки спір у цій справі виник внаслідок порушенням трудових прав позивача при проходженні служби в органах внутрішніх справ, і обґрунтований моральними стражданнями позивача, пов`язаними з фактом його незаконного звільненням, що мало наслідком погіршенням фізичного здоров`я позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом вищевказаного положення  закону, передумовою для відшкодування  працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність  порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки  об`єкта яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді  одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.
Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про визнання наказів незаконним.
Таким чином, оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами встановлено наявність підстав скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення його на роботі, то й вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
За таких обставин, з огляду на пряму вказівку щодо причинно-наслідкового зв`язку моральних страждань позивача з фактом його протиправного звільнення із органів МВС України та протиправної бездіяльності Національної поліції України щодо вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції, що встановлено матеріалами справи, зокрема рішеннями судів, які набрали чинності, вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими.
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, а саме - допущені відповідачами МВС України та Національною поліцією України порушення трудового законодавства стосовно позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за можливе стягнути з кожного з цих відповідачів на користь позивача по 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Оскільки Державна казначейська служба України лише здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, а також на виконання виконавчих документів, позивач будь-яких вимог до Державної казначейської служби України не заявляв, тому позов підлягає задоволенню частково до відповідачів МВС України та Національною поліцією України і з них підлягає стягненню судовий збір, відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України.
 Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державноїказначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути зМіністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 00032684) на корить  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 10 000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 40108578) на корить  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 10 000 (десять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Міністерство внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 00032684) та Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 40108578) на користь  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір у розміріпо 61 грн. з кожного. 
Стягнути з Міністерство внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 00032684) та Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, Код ЄДРПОУ 40108578) в дохід держави судовий збір у розмірі по 188 грн. 61 коп. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст складено 07.06.2021 року

Головуючий:                                                                              

 
Судді: