ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 червня 2021 року           справа №200/2335/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року  у справі  № 200/2335/21-а (головуючий І інстанції Арестова Л.В., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради  про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі – УПСЗН Бахмутської міської ради, відповідач) про:
- визнання протиправною бездіяльності з ненарахування та виплати недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги;
- зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік, з урахуванням попередньо виплаченої суми, в сумі 6800 грн.;
- стягнення 1000 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 року позов задоволений частково:
- визнано протиправною бездіяльність відповідача у зв`язку з ненарахуванням та виплатою позивачу недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги;
- зобов`язано УПСЗН Бахмутської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік, з урахуванням попередньо виплаченої суми, у розмірі 6800 грн.;
- в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди – відмовлено (а.с. 30-34)
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог про  стягнення моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в цій частині та прийняти нове, яким задовольнити позов, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17. Також, апелянт зазначив, що неотримання ним в повному обсязі грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, викликало негативні емоції, що спричинило додаткові моральні страждання.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, доводи апеляційної скарги і дійшов  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 21).
Листом від 1 березня 2021 року № 12/вх.Ч-57 відповідач повідомив, що на реалізацію вимог постанови КМУ «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 19.02.2020 року № 112 позивачу була здійснена виплата грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в сумі 1390 грн. шляхом перерахування коштів на особовий рахунок в АТ «Ощадбанк» (а.с. 5).
Спірним у справі при апеляційному перегляді, з урахуванням вимог апеляційної скарги, є наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 1000 грн., завданої протиправною бездіяльністю щодо невиплати в повному обсязі грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом п. 4, п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
За матеріалами справи позивач 22.02.2021 року звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги (а.с. 7-8).
Листом від 01.03.2021 року відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком (а.с. 5-6).
04.03.2021 року позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 грн. позивач пов`язує з бездіяльністю відповідача щодо невиплати у належному розмірі грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, яка спричинила йому моральну шкоду у вигляді душевних страждань, психологічного напруження, розчарування та відчуття несправедливості.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17, апелянта вважає, що не повинен доводи заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача, а на суб`єкта владних повноважень покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності її розміру.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Отже, за висновками Верховного Суду у вищенаведеній справі, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір; не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Апелянт посилається на те, що в квітні 2021 року знову отримав грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік не в повному обсязі – 1491 грн., замість 8845 грн.
Колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції у цій справі не набрало законної сили станом на 26.04.2021 року – дату другої виплати відповідачем грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, тому посилання на повторне порушення закону відповідачем, що викликало, на думку позивача, більше негативних емоцій та спричинило додаткові моральні страждання не відповідає дійсності, оскільки безумовний обов`язок з виплати позивачу грошової допомоги у належному розмірі виникне у відповідача після набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Таким чином, у цій справі відсутня тривала протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному обсязі грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, а позивач не довів, що нетривала протиправна бездіяльність викликала у останнього психічне напруження у зв`язку з очікуванням виплати в належному розмірі, розчарування та додаткове психічне напруження, враховуючи лише одне звернення позивача до відповідача в кінці лютого 2021 року, отримання відповіді на звернення на початку березня 2021 року та звернення до суду за захистом порушених прав 04.03.2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України). 
Відповідно до ст. 76 КАС України  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не надано суду належних, достатніх, достовірних доказів в підтвердження завданих страждань нетривалою бездіяльністю відповідача.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 1000 грн.
В іншій частині рішення суду позивачем не оскаржене.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, спір за суттю вимог в частині стягнення моральної шкоди судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року  у справі  № 200/2335/21-а за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради  про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Повний текст постанови складений 9 червня 2021 року.          
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                І.В. Геращенко

Судді                                                                                          Е.Г. Казначеєв

                                                                                                    Г.М. Міронова