ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«22» червня 2021 року
м. Харків
справа № 644/4767/20
провадження № 22ц/818/2718/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Головне управління Національної поліції в Харківській області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, представниця відповідача – Нестеренко І. С. 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року в складі судді Глібко О.В.
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягала у не розгляді його заяви від 19 червня 2019 року. Рішення суду є чинним, однак дотепер не виконано.

Вказав, що протиправною бездіяльністю відповідача, яка встановлена рішенням суду, йому спричинена моральна шкода, яка пов`язана з тим, що він відчував обурення, мав нервовий стрес, зайві хвилювання, змушений був витрачати час на присутність у судових засіданнях апеляційної інстанції, мав незручності при поїздках на судові засідання у громадському транспорті, порушився його життєвий ритм. Він відчував приниження як особа з інвалідністю ІІ групи з порушенням опорно-рухового апарату.

Крім того, йому завдано матеріальної шкоди у розмірі 50,00 грн судових витрат, які складаються з вартості паперу та направлення позову. 

Просив зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області відшкодувати моральну (немайнову) шкоду в розмірі 600 000,00 грн та майнову шкоду у розмірі 50,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1  - задоволено частково; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Харківській області судовий збір у розмірі 840,80 грн на користь держави; в іншій частині позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Головне управління Національної поліції в Харківській області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року виконано шляхом направлення ОСОБА_1 відповіді від 27 лютого 2020 року. Сам факт визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Позивачем не надано доказів настання внаслідок протиправних дій відповідача щодо невиконання рішення суду негативних наслідків немайнового характеру, які б свідчили про його душевні страждання та моральну шкоду. Звернення до суду за захистом своїх прав само по собі не є такими негативними наслідками. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органу поліції та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довів факту наявності такої шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю, на його думку, та можливим завданням такої шкоди. Вказав, що суд порушив норми процесуального права, а саме, не повідомив його належним чином про судове засідання, призначене на 22 січня 2021 року, оскільки отримав повістку про виклик лише 25 січня 2021 року.

12 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці Державної казначейської служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Державна казначейська служба України підтримала апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області та вважала судове рішення таким, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. При цьому зазначила, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдала. Кошти Державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава України як учасник цивільних правовідносин. Вважала, що судом не встановлено наявність моральної шкоди, а саме, в чому вона полягає, чим обгрунтовується, а також не встановлено причинно-наслідковий зв`язок, що суперечить вимогам законодавства України. Також, розмір моральної шкоди є занадто завищеним. Акцентувала увагу на тому, що він не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

В судове засідання ОСОБА_1  не з`явився. 06 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації АДРЕСА_1 , відсутній, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу позивача, вона вважається доставленою. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині – змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, при цьому будучи особою з інвалідністю другої групи із порушенням опорно-рухомого апарату, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з 01 лютого 2011 року безстроково, що підтверджується довідкою серія 10 ААА № 595493 (а. с. 83).

19 червня 2019 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області заяву про скоєння правопорушення групою громадян щодо інваліда дитинства II групи громадянина ОСОБА_2 (а. с. 3). 

У своїй заяві ОСОБА_1 просив вжити заходів щодо факту скоєного грабежу ОСОБА_2 групою осіб – ОСОБА_3 та її співмешканцем за адресою: АДРЕСА_2 . Також у заяві вказав, що до співмешканця ОСОБА_3 , який є росіянином, повинні бути вжиті заходи щодо видворення його з території України як такого, що незаконно перебуває на території України та знаходиться у розшуку в Росії. Про вжиті заходи просив поінформувати його за вказаним ним телефоном та письмово.

У встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк відповіді від Головного управління Національної поліції в Харківській області на своє звернення ОСОБА_1 не отримав, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 520/9593/19 адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено; визнано бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не розгляду заяви від 19 червня 2019 року протиправною на підставі статті 40 Конституції України та статей  15, 20 Закону України "Про звернення громадян"; зобов`язано Головне управління національної поліції в Харківській області надати відповідь на заяву від 19 червня 2019 року згідно вимог статті 7, якщо такі дії здійснювалися, або статті 15 Закону України "Про звернення громадян" (а. с. 5-6). 

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 520/9593/19 залишено без змін (а. с. 8-10).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України  визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3  статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з  характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі  статтею 1174 ЦК України  шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16,  статей 21, 1173 та 1174  ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, «застосовуючи статті  1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Подібні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19  (провадження № 61-9220св 20), від 21 лютого 2020 року у справі № 554/9996/17 (провадження № 61-43529св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19 вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

 Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Зазначене також відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514цс19.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи з доведеності факту протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області, що встановлено судовими рішеннями адміністративного суду першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, та у відповідності до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, та наявності моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях позивача й перебуває у причинному зв`язку з незаконною бездіяльністю відповідача, наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди, що позивачем не надано доказів настання негативних наслідків немайнового характеру, які б свідчили про його душевні страждання та моральну шкоду; що позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органу поліції та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, та не довів факту наявності такої шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю та завданням такої шкоди, не є підставою для відмови у задоволенні позову, адже у зв`язку з відстоюванням своїх порушених прав та інтересів у судових засіданнях різних інстанцій, зміною звичного способу життя, необхідністю витрачати час та зусилля для звернення до суду позивач, який є інвалідом другої групи, зазнав моральної шкоди, право на відшкодування якої він має. 

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року виконано шляхом направлення ОСОБА_1 відповіді від 27 лютого 2020 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди є не лише невиконання рішення адміністративного суду, а й сам факт того, що внаслідок незаконної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Харківській області позивач зазнав душевних страждань.

При цьому, разом з апеляційною скаргою Головне управління національної поліції в Харківській області подав до суду апеляційної інстанції копію відповіді від 10 липня 2019 року № Д-1553/119-24/01-2019 на ім`я ОСОБА_1 щодо розгляду його заяви від 19 червня 2019 року і припинення перевірки за відсутністю в діянні ознак кримінального правопорушення, копію супровідного листа від 27 лютого 2020 року № 4725/119-24/01-2020 про направлення копії відповіді на звернення від 19 червня 2019 року та чеку Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» від 28 лютого 2020 року (а. с. 108-110).

Однак, до суду першої інстанції відповідач такі докази не подавав та не посилався у відзиві на позов на факт виконання ним рішення адміністративного суду.

Крім того, під час розгляду адміністративної справи щодо визнання бездіяльності відповідача незаконною він зазначав, що 10 липня 2019 року за № 1553/119-24/01-2019 з адреси Слідчого управління Національної поліції в Харківській області за допомогою простої поштової кореспонденції позивачеві була надана вмотивована відповідь на його заяву до Головного управління національної поліції в Харківській області від 19 червня 2019 року за № Д-2661. Суд апеляційної інстанції надав оцінку таким доводам, зазначивши, що матеріали справи не містять доказів того, що слідчому управлінню відповідачем доручена перевірка звернення позивача, що з цього приводу повідомлено позивача.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення розміру відшкодування у 10 000,00 грн. Зазначена сума коштів не відповідає фактичним обставинам справи та не є розумною сумою компенсації моральної шкоди.

Зважаючи на характер порушення прав позивача та обсяг завданої йому моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судова колегія вважає за необхідне визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди у 1 000,00 грн, що за обставин справи є достатньо справедливою сатисфакцією.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання».

Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. 

Таким чином, резолютивна частина судового рішення підлягає викладенню наступним чином: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди».

Разом з тим, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на те, що він не був повідомлений про розгляд справи належним чином.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України  порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час  і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення у справі «Гурепка проти України» від 08 квітня 2010 року № 38789/04, § 23).

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення у справі TRUDOV v. RUSSIA від 13 грудня 2011 року № 43330/09, § 25, 27).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення ухвалено 22 січня 2021 року. Водночас, судову повістку про виклик у судове засідання на 22 січня 2021 року Головне управління Національної поліції в Харківській області отримав лише 25 січня 2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 98).

Таким чином, відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції 22 січня 2021 року в матеріалах справи відсутні.

Проте, аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що зазначене не відповідає гарантіям реалізації права на доступ до правосуддя, передбаченим статтею 6 Конвенції, та є підставою для зміни рішення суду в оскаржуваній частині із зменшенням суми відшкодування моральної шкоди та викладенням її в тій редакції, яку зазначено вище. 

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, та відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в оскаржуваній частині, виходячи з мінімальної ставки судового збору, підстав для перерозподілу судового збору за подання апеляційної скарги не вбачається. 

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області – задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року в оскаржуваній частині – змінити, зменшивши розмір стягнутої на користь  ОСОБА_1 моральної шкоди з 10 000,00 грн до 1000,00 грн та викласти резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року.