ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 квітня 2021 року           справа №360/3576/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження   апеляційну скаргу   Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 р.  у справі  № 360/3576/20 (головуючий І інстанції суддя І.О. Свергун)   за позовом   ОСОБА_1  до  Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці   про  визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 09.09.2020 № ЛГ 18187/480/АВ/ПТ/ПС/ЗБ-ФС,

                                              ВСТАНОВИВ:

Позивач 28.09.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЛГ 18187/480/АВ/ПТ/ПС/ЗБ-ФС від 09.09.2020; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-3). 
Рішенням   Луганського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі №  360/3576/20 позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Луганській області про накладення на фізичну особі-підприємця ОСОБА_1 штрафу в сумі 50000,00 грн. за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 09.09.2020 № ЛГ 18187/480/АВ/ПТ/ПС/ЗБ-ФС.
Вирішено питання відшкодування судових витрат (а.с. 111-114).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій   просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким   відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що  під час інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 виявлені порушення законодавства про працю в частині фактичного допуску 1 працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково   поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів   та вимог апеляційної скарги.
Судами   першої   та апеляційної інстанцій встановлено наступне. 
          Позивач   зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис від 26.10.2015 № 23810000000008978, вид економічної діяльності – 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний) (а.с. 32-33).
          Позивач здійснює свою господарську діяльність у кіоску в районі будинку АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.
          26.08.2020 Головним управлінням Держпраці у Луганській області видано наказ № 518 «Про проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 » у період з 27.08.2020 по 09.09.2020 (а.с. 51).
          27.08.2020 відповідачем видано направлення на проведення інспекційного відвідування № 01-17/518 (а.с. 52).
          На виконання наказу від 26.08.2020 № 518 інспектором праці здійснено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , місце проведення господарської діяльності: АДРЕСА_2 , за результатами якого складено акт від 09.09.2020 № ЛГ18187/480/НД/АВ (а.с. 58-60).
В акті вказано, що на день інспекційного відвідування 27.08.2020 у ФОП ОСОБА_1 працює один працівник – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , яка здійснювала реалізацію товарів покупцям. Із пояснення ОСОБА_2 слідує, що вона не має трудових відносин з ФОП ОСОБА_1 і працює без трудового договору. У своїх поясненнях ФОП ОСОБА_1 не змогла пояснити підстави трудових відносин з працівником ОСОБА_2 та надати документи, що підтверджують оформлення трудових відносин. Таким чином, під час інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 виявлені порушення законодавства про працю в частині фактичного допуску одного працівника до роботи без оформлення трудового договору, а саме – частини першої статті 21 КЗпП України та частин першої, третьої статті 24 КЗпП України.
З письмових пояснень ОСОБА_1 від 27.08.2020 слідує, що господарську діяльність вона здійснює самостійно, тобто є продавцем у кіоску. На момент перевірки 27.08.2020 у зв`язку з необхідністю відлучитися вона попросила свою тітку доглянути за кіоском, яка з власної ініціативи здійснила реалізацію продукції, про що позивач її не просила (а.с. 54).
За письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 27.08.2020 вона є тіткою ОСОБА_1 , тому 27.08.2020 на прохання останньої вирішила допомогти доглянути за кіоском за адресою: АДРЕСА_1 . За своєю ініціативою вирішила допомогти племінниці в реалізації товару, але трудових відносин з підприємцем ОСОБА_1 не має. Що не можна продавати товар без оформлення трудових відносин вона не знала (а.с. 55).
09.09.2020 Головним управлінням Держпраці у Луганській області складено протокол про адміністративне правопорушення № ЛГ18187/480/НД/АВ/П/ПТ щодо порушення законодавства про працю в частині фактичного допуску одного працівника до роботи без оформлення трудового договору та винесено припис про усунення виявлених порушень № ЛГ 18187/480/НД/АВ/П (а.с. 18, 56-57).
09.09.2020 Головним управлінням Держпраці у Луганській області прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЛГ18187/480/АВ/ПТ/ПС/ЗБ-ФС, згідно з якою за порушення частини першої статті 21 КЗпП України та частин першої, третьої статті 24 КЗпП України на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 50000,00 грн. (а.с. 62).   
Спірним питанням цієї справи є правомірність дій   відповідача   щодо   прийняття постанови  про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЛГ 18187/480/АВ/ПТ/ПС/ЗБ-ФС від 09.09.2020.    
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції щодо   задоволення  позовних вимог з огляду на наступне.   
Статтею 19 Конституції України     встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
Закон України “Про охорону праці” від 14.10.1992 року № 2694-XII (далі Закон № 2694-XII) окреслює основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.
Унормуванням частини першої статті 38 Закону № 2694-XII державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ядерної та радіаційної безпеки; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Пунктом 1 "Положення про Державну службу України з питань праці", затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Абзацом першим пункту 7 вказаного Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 затверджено Порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон).
Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю відповідно до пункту 2 Порядку № 823 здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад) у формі, визначеній абзацом першим цього пункту.
Пунктом 11 Порядку № 823 встановлено, що вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій або витягів з документів, пояснень, доступу до всіх видів приміщень, організації робочого місця, винесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.
Копія акта, зазначеного у пункті 14 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням (пункт 15 Порядку № 823).
За визначенням пункту 27 Порядку № 823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Пунктом 29 Порядку № 823 окреслено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Унормуванням пункту 2 Порядку закріплено: накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (надалі - Порядок № 509), штрафи накладаються головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
Частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України окреслено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що  відповідач як територіальний орган Держпраці уповноважений на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичними особами-підприємцями, зокрема, у формі інспекційних відвідувань, за наслідками яких складати акти перевірок та за наявності порушень - приписи про їх усунення, а також вживати заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності.
Суд вважає за необхідне зазначити, що визначальним для вирішення спірних правовідносин у даній справі є встановлення факту використання позивачем найманої праці осіб, вказаних в акті інспекційного відвідування та оскаржуваній постанові та наявність ознак трудових правовідносин між ними.  
Фізичні особи-підприємці (далі — ФОП), які існують як такі не тільки на папері, а і займаються реальною підприємницькою діяльністю, як правило не обходяться без найманих працівників.
Найманий працівник, в свою чергу, не лише допомога в здійснені підприємницької діяльності, а і відповідальність для ФОПа.
Трудові відносини в Україні регулюються Кодексом законів про працю України (далі — КЗпП).
У випадку залучення найманих працівників, ФОП має виконати наступні кроки:
- оформити трудовий договір з працівником відповідно до ст. ст. 21, 24 КЗпП.
- видати наказ чи розпорядження про прийняття працівника на роботу відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП.
- повідомити Державну податкову інспекцію за місцем реєстрації про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
02.02.2020 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" № 378-ІХ від 12.12.2019 р. Цим Законом внесені зміни до ст. 265 КЗпП, відповідно до якої фізичні особи-підприємці несуть відповідальність в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати ЄСВ та податків.
При проведенні відповідачем інспекційного відвідування позивача ним вказано на порушення позивачем вимог законодавства про працю - ч. 3 ст. 24 КЗпП, а саме: допущення позивачем до роботи працівника без укладення трудового договору.   
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частинами   першою та третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стаття 21 КЗпП України, визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частина перша статті 23 КЗпП України обумовлює, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
За вимогами статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першою   статті 265 КЗпП України   передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом другим частини другої   статті 265 КЗпП України унормовано, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Приписами абзацу восьмого частини другої  статті 265 КЗпП України встановлено: юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Проведеною перевіркою вказано на порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частини першої статті 21 та частин першої, третьої статті 24 КЗпП України, які полягають в допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
В частині третій статті 24 КЗпП України   відбито: працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, показаннями допитаної в судовому зсіданні свідка ОСОБА_2 підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 попросила її приглянути за кіоском та не уповноважувала здійснювати продаж товарів. Також свідок підтвердила, що продаж пляшки води вона здійснила самовільно.
Пояснення свідка є послідовними та підтверджуються матеріалами відеофіксації інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 . 
Натомість, відповідачем при вирішенні питання про накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю не надано оцінку письмовим поясненням ОСОБА_2 та самого позивача.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 працювала буфетником по реалізації продуктів харчування в буфеті за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується угодою від 01.02.2020 № 20, укладеною між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 (а.с. 24).
Також постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 17.12.2020  у справі № 415/6350/20 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 41 КУпАП у відношенні позивача закрито, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 28.12.2020.
За унормуванням ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
В частині першій та другій статті 77 КАС України  передбачено: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами суду першої інстанції, що висновки відповідача в частині порушення позивачем вимог частин 1, 3 статті 24, статті 21 КЗпП України, а саме – допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, є необґрунтованими та безпідставними.
І відповідачем не доведено, що, приймаючи спірну постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами,  він діяв правомірно.
Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що суд першої інстанції не допустив порушення норм матеріального права при задоволенні позовних вимог, а тому таке рішення належить залишити без змін.
Керуючись статями  272, 308,  311, 315, ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці - залишити без задоволення.
Рішення    Луганського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 р.  у справі  № 360/3576/20 -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання   повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий   суддя                                                                                     Г.М. Міронова
Судді                                                                                                             А.А. Блохін
                                                                                                                      Е.Г. Казначеєв