ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 937/2387/21                                 Головуючий в 1 інст. Честнєйша Ю.О.
Провадження № 33/807/354/21                                         Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       
15 червня 2021 року         м. Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Єрьоменка О.М. справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, стягнуто судовий збір, - 

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови суду першої інстанції, 13 березня 2021 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 на 341 км. а/д Харків-Сімферополь керував автомобілем BMW, д/н НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (розширені зіниці, млява мова). Від огляду у закладі охорони здоров`я для встановлення стану наркотичного сп`яніння відмовився у присутності двох свідків.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції скасувати та провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що в протоколі зазначено, що в нього наявні ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: розширені зіниці, млява мова, однак, в матеріалах справи докази наявності вищезазначених ознак відсутні, навпаки, відповідно до складеного акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції за № 49 від 13 березня 2021 року медичним працівником було встановлено, що обстежувана особа адекватна, настрій стійкий, орієнтований в місці і часі, та власній особистості, мовна здатність не порушена, міміка звичайна, хода зі швидкими поворотами без хитань, відсутні тремтіння повік, язик, пальців рук, запах алкоголю відсутній. 
Також зазначає, що йому не були роз`яснені права, передбачені ст.ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України, статтею 268 КУпАП. 
Зауважує, що в акті медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції за № 49 від 13 березня 2021 року вказано, що причиною відмови від проходження тесту на вміст наркотичних засобів є недовіра до медичного закладу, при цьому було рекомендовано пройти тест в обласному клінічному – наркологічному диспансері м. Запоріжжя. 
Вказує, що причиною такої недовіри слугувало те, що під час перебування в медичному закладі він став свідком розмови працівника поліції ОСОБА_2 , який склав протокол про адміністративне правопорушення та медичним працівником. В ході такої розмови йому стало зрозумілим, що в даному медичному закладі неможливо провести медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки на момент огляду відсутній лікар нарколог, який маж повноваження щодо проведення медичного огляду та складання відповідного акту. 
Зазначає, що на момент проходження медичного огляду йому було відомо, що лікар ( ОСОБА_3 ), який проводить медичний огляд є анестезіологом і не має відповідних повноважень щодо його проведення. 
Зауважує, що під час проходження вказаного медичного огляду він повністю виконував всі вимоги медичного працівника, відповідав на запитання, що до речі відображено в акті огляді, ним було надано зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження, однак на думку працівника поліції, наданих ним зразків було недостатньо і він змушував апелянта повторно пройти вказану процедуру, проте він фізично вже не мав на це можливість. 
Також вказує, що у працівника поліції взагалі не було жодної об`єктивної підстави для сумніву щодо його фізичного стану, під час складання протоколу він дійсно не перебував під впливом наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, оскільки працівники поліції дозволили йому продовжити рух за кермом свого автомобіля. 
ОСОБА_1 зазначає, що оскільки акт було складено лікарем, який відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не мав на це відповідних повноважень, а тому вказаний письмовий документ не може бути належним та допустимим доказом. 
Крім того вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою наявність свідків у справі про адміністративне правопорушення, оскільки зазначені у протоколі особи,судом не викликались. 
Зауважує, що відповідно до змісту оскаржуваної постанови, судом першої інстанції взагалі не вірно було встановлено обставини щодо проведення медичного огляду, зокрема, свідків в медичному закладі при проведення огляду взагалі не було. 
Заслухавши пояснення захисника – адвоката Єрьоменка О.М., дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга апелянта задоволенню не підлягає. 
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст.ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язані з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом і правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.
Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. 
Відповідно до вимог п. 2.9(а) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103.
За положеннями ст. 266 КУпАП та підзаконних нормативних актів особи, які керують транспортними засобами, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають огляду на стан сп`яніння, який проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків, а у разі незгоди водія на проведення такого огляду або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я, які мають право на проведення такого огляду, не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення.
Апеляційним переглядом установлено, що суддя місцевого суду при розгляді справи щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП правильно застосував норми матеріального права та не допустив істотного порушення процесуальних норм.
Винуватість ОСОБА_1 , за встановлених суддею місцевого суду обставин, у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України доводиться:
протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №104620 від 13 березня 2021 року (а.с.1), яким вказано, що ОСОБА_1 13 березня 2021 року о 10 годині 30 хвилин на на 341 км. а/д Харків-Сімферополь керував автомобілем BMW, д/н НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (розширені зіниці, млява мова). Від огляду у закладі охорони здоров`я для встановлення стану наркотичного сп`яніння відмовився у присутності двох свідків;
рапортом працівника поліції (а.с.2), в якому вказано обставини, що ОСОБА_1 мав ознаки наркотичного сп`яніння, після чого останній був доставлений до закладу охорони здоров`я; 
поясненнями свідків ОСОБА_4 (а.с.3), поясненнями ОСОБА_5 (а.с.4), які пітвердили, що в їх присутності складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП, відносно гр. ОСОБА_1 , який відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я; 
висновком від 13 березня 2021 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість (а.с.5), яким підтверджується те, що ОСОБА_1 в медичному закладі відмовився від огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Наведені докази, які суддя місцевого суду поклав в основу своїх висновків, є належними, допустимими та достовірними, отримані вони з додержанням процесуальної процедури, об`єктивно узгоджуються між собою та переконливо доводять вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Твердження апелянта про те, що лікар, який намагався здійснити огляд на стан сп`яніння ОСОБА_3 не має посвідчення про проходження тематичного удосконалення є безпідставними. 
Оскільки, судом апеляційної інстанції за ініціативою сторони захисту витребуванні були документи з КНП «Василівської БЛІЛ» ВМР ЗО, які спростовують доводи апелянта про не проходження лікарем відповідного навчання. 
Не приймаються до і уваги твердження про не роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків за ст. 268 КУпАП, ст.ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України, оскільки ОСОБА_1 в протоколі в графі «громадянину ОСОБА_1 » власноруч підписав про роз`яснення працівниками поліції йому вимог Конституції та КУпАП (а.с.1). 
Крім того, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 інкримінується відмова в проходженні огляду на виявлення стану наркотичного сп`яніння, а не перебування в стані наркотичного сп`яніння, тому питання про оцінку його клінічного стану та сумніву в медичному персоналі щодо намагання провести огляд на стан сп`яніння є недоречним і таким, що не спростовує факту порушення апелянтом вимог п.2.5 ПДР України. 
Отже винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому йому правопорушенні поза розумним сумнівом знайшло своє підтвердження зібраними доказами, які містяться в матеріалах адміністративної справи, а відтак у відповідності до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому слід зазначити, що згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, зазначене свідчить про те, що суд повинен оцінити всі докази наявні в матеріалах провадження у своїй сукупності та прийти до висновку про винність, чи невинність особи в інкримінованому йому правопорушенні.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що впливатимуть зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцією факту (рішення ЄСПЛ, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишить місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1987 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень ст.ст.8, 9 Конституції України, а також ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч.1, 2 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України  від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Європейський суд з прав людини, практика якого застосовується судами при розгляді справ як джерело права, з приводу забезпечення права на апеляційне оскарження, у справі «Скорик проти України» вказав, що, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. 
Так, під час перегляду справи, відносно ОСОБА_1 вислухано було його захисника, оцінено докази у справі та надано обґрунтовані висновки суду про те, що вина ОСОБА_1 повністю підтверджується матеріалами справи. 
Отже, підстав для скасування постанови суду першої інстанції не встановлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і скасуванню за доводами апеляційної скарги не підлягає
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року відносно  ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду                                        В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 937/2387/21