Постанова
Іменем України 
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 760/5435/14-ц
провадження № 61-12987св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Панковим Дмитром Володимировичем, на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило:
- стягнути з ОСОБА_1 18 047,41 доларів США заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0151;                   49 921,15 доларів США - за кредитним договором від 14 вересня                       2007 року № 003-2902/840-0156; 41 231,44 доларів США - за додатковою угодою від 06 грудня 2007 року № 2 до кредитного договору                                        від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156;
- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 047,41 доларів США заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2007 року                   № 003-2902/840-0151; 49 921,15 доларів США - за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156; 41 231,44 доларів США - за додатковою угодою від 06 грудня 2007 року № 2 до кредитного договору від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156;
-  стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 49 921,15 доларів США за кредитним договором від 14 вересня 2007 року                                    № 003-2902/840-0156; 41 231,44 доларів США - за додатковою угодою від 06 грудня 2007 року № 2 до кредитного договору від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 14 вересня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 003-2902/840-0151, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 32 493 доларів США зі сплатою 11,95 % річних та терміном повернення до 10 вересня 2037 року.
10 березня 2009 року, 06 квітня 2009 року, 10 грудня 2011 року, 13 грудня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди б/н до кредитного договору № 003-2902/840-0151, якими встановлено розмір процентів за користування кредитом: з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року - 7,8 % річних; з 10 березня 2010 року до 09 грудня 2011 року - 14,7 % річних; з 10 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 7,78 % річних; з 10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 15,43 % річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 13,45 % річних.
14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 003-2902/840-0156, за умовами якого позичальнику наданий кредит на споживчі цілі у розмірі 107 506 доларів США зі сплатою 13,45 % річних та терміном повернення до 10 вересня 2027 року.
 
06 грудня 2007 року до кредитного договору укладена додаткова угода               № 2, за умовами якої банк надав відповідачу кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що становить                            172 506 доларів США.
Крім того, сторони визначили, що надання кредиту відбувається шляхом видачі траншів: 107 506 доларів США зі сплатою 13,45 % річних та                          65 000 доларів США зі сплатою 13,45 %.
Строк кредитування за першим траншем - до 10 вересня 2027 року, за другим - до 01 грудня 2027 року.
Додатковими угодами від 10 березня 2009 року, 06 квітня 2009 року,                  13 грудня 2011 року, укладеними до кредитного договору, визначено розмір плати за користування кредитом за першим траншем, а саме: з                    10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року - 7,48 % річних; з                              10 березня 2010 року до 12 грудня 2011 року - 16,78 % річних; з 13 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 7,44 % річних; з 10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 18,00 % річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 14,95 % річних.
За другим траншем: з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року -                 6,23 % річних; з 10 березня 2010 року до 12 грудня 2011 року - 16,69 % річних; з 13 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 8,02 % річних; з                  10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 17,99 % річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 14,95 % річних.
На забезпечення виконання кредитного договору  № 003-2902/840-0151 між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки                                             № 003-2902/840-0151-Р з наступними змінами від 06 квітня 2009 року та 13 грудня 2011 року, а для забезпечення виконання зобов`язань  за кредитним договором № 003-2902/840-0156 між банком та ОСОБА_2 14 вересня 2007 року укладено договір поруки № 003-2902/840-0156-Р з наступними змінами від 06 грудня 2007 року, 06 квітня 2009 року та                     13 грудня 2011 року.
Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором № 003-2902/840-0156 між банком та ОСОБА_3 06 грудня 2007 року укладено договір поруки                                                     № 003-2902/840-0156-Р/1 з наступними змінами від 06 квітня 2009 року та 13 грудня 2011 року.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів станом на 26 лютого 2016 року утворилась заборгованість:
- за кредитним договором № 003-2902/840-0151 у розмірі                                      48 490,92 доларів США, яка складається з заборгованості:  за кредитом - 30 443,51 доларів США;  за відсотками - 17 900,61 доларів США; за підвищеними відсотками - 146,80 доларів США;
-  за кредитним договором № 003-2902/840-0156 у розмірі                                       153 118,02 доларів США та складається з заборгованості  за кредитом - 88 453,63 доларів США; за відсотками - 62 877,41 доларів США;                               за підвищеними відсотками - 1 786,98 доларів США;
-  за додатковою угодою № 2 до кредитного договору                                                № 003-2902/840-0156 у розмірі 103 944,28 долари США, яка складається з заборгованості  за кредитом - 62 712,84 доларів США; за відсотками -                    40 064,54 доларів США; за підвищеними відсотками -                                                   1 166,90 доларів США.
Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від                        20 грудня 2016 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0151 у розмірі 18 047, 541 доларів США; за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156 в сумі 49 921,15 доларів США; за додатковою угодою № 2 від 06 грудня                   2007 року до кредитного договору від 14 вересня 2007 року                                                № 003-2902/840-0156 в сумі 41 231,44 доларів США.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156 в сумі 49 921,15 доларів США; за додатковою угодою № 003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року в розмірі 41 231,44 доларів США.  
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 3  654,00 грн у рівних частинах по                         1  218,00 грн з кожного.
Суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителів.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня                   2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором  від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі                            38 665, 65 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 доларів США.
Солідарно за ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором  від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі                             200 063,34 долари США.
Солідарно за ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором                                      від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня                     2014 року, у розмірі 200 063 доларів 34 центи США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд виходив із того, що банк, направляючи позичальнику                23 листопада 2013 року вимогу про дострокове погашення заборгованості, змінив строк кредитування, відсотки за користування кредитними коштами можуть бути нараховані в межах вказаного строку - 24 січня 2014 року. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку кредитування, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та комісію за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме 24 січня 2014 року (23 листопада 2013 року + 61 день).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
28 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Панков Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки позивача у судове засідання), викладеного у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі                 № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня                      2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі                   № 756/8612/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України), викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі                        № 6-2875цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 225 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та статті 281 ЦПК України в редакції, чинній на момент прийняття постанови судом апеляційної інстанції, а також питання щодо виділення зустрічного позову в окреме провадження) (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (щодо умов кредитних договорів, включаючи додаткові вимоги до них, недоведеність факту настання дострокового повернення кредиту) (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Вимоги про дострокове повернення кредиту не були отримані                     ОСОБА_1 , тому не настав шістдесят перший день з моменту отримання вимог згідно з умовами кредитного договору, а відповідно не настав і строк для дострокового повернення кредиту. 
Касаційна скарга також містить вимоги з приводу оскарження ухвали  Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, якою зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними пункту кредитного договору виділено в самостійне провадження, як такої, що постановлена з порушенням  статті 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії).
Відзив/заперечення на касаційну скаргу  
АТ «Універсал Банк» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року поновлено                     ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва                                      № 760/5435/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу № 760/5435/14-ц призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що 14 вересня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 32 493 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 11,95 % річних та терміном повернення до 10 вересня 2037 року. Додатком № 2 до даного договору встановлено графік платежів.
10 березня 2009 року, 06 квітня 2009 року, 10 грудня 2011 року та                                 13 грудня 2011 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди б/н до кредитного договору, якими узгоджено розмір процентів за користуванням кредитом за періодами, а саме: з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року - 7,8 % річних; з 10 березня 2010 року до 09 грудня 2011 року - 14,7 % річних; з 10 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 7,78 % річних; з 10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 15,43 % річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 13,45 % річних.
Кредитний договір забезпечений договором поруки, укладеним                                    14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 , пунктом 1.4 якого визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
06 квітня 2009 року до зазначеного договору сторонами укладена додаткова угода, за умовами якої поручитель погодився зі змінами процентних ставок за користування кредитом.
13 грудня 2011 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № б/н, за умовами якого остання поручилася перед банком за виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором від                     14 вересня 2007 року та додаткової угоди від 13 грудня 2011 року до нього.
Відповідальність поручителя і боржника згідно з пунктом 1.4 є солідарною.
14 вересня 2007 року між банківською установою та ОСОБА_1  укладений другий кредитний договір № 003-2902/840-0156, за умовами якого позичальник отримав кредит на споживчі цілі у розмірі                                      107 506 доларів США зі сплатою 13,45 % річних та терміном його повернення до 10 вересня 2027 року, а також додаткова угода до нього від 06 грудня 2007 року № 2, згідно з якою банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що становить 172 506 доларів США.
Сторони погодили порядок надання кредиту шляхом видачі траншів:                           107 506 доларів США - зі сплатою 13,45 % річних та 65 000 доларів США - зі сплатою 13,45 %. Строк кредитування за першим траншем - до                           10 вересня 2027 року, за другим - до 01 грудня 2027 року.
Додатком № 3 визначено графік платежів.
Додатковими угодами від 10 березня 2009 року, 06 квітня 2009 року,                      13 грудня 2011 року, укладеними між банком та ОСОБА_1 , визначено розмір плати за користування кредитом за першим траншем: з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року - 7,48 % річних; з                   10 березня 2010 року до 12 грудня 2011 року - 16,78 % річних; з 13 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 7,44 % річних; з 10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 18,00 % річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 14,95 % річних.
За другим траншем: з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року -                  6,23 % річних; з 10 березня 2010 року до 12 грудня 2011 року - 16,69 % річних; з 13 грудня 2011 року до 09 грудня 2012 року - 8,02 % річних; з                 10 грудня 2012 року до 09 грудня 2017 року - 17,99% річних; починаючи з 10 грудня 2017 року - 14,95% річних.
Кредитний договір № 003-2902/840-0156 забезпечений договором поруки від 14 вересня 2007 року, укладеним із ОСОБА_2 , пунктом 1.4 якого визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
06 грудня 2007 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки, за умовами якої ОСОБА_2 , як поручитель, погодилася зі змінами процентних ставок за користуванням кредитом.
13 грудня 2011 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 3, за умовами якої остання поручається перед банком за виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором                                       від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0156 та додаткової угоди до нього від 13 грудня 2011 року.
Крім того, 06 грудня 2007 року на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14 вересня 2007 року                                  № 003-2902/840-0156 між банком та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 003-2902/840-0156-Р/1, за яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язання останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (у тому числі суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
06 квітня 2009 між банківською установою та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, а 13 грудня 2011 року - договір поруки б/н, якими погодженні зміни до кредитного договору                                 № 003-2902/840-0156.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів18 листопада 2013 року позичальнику та поручителям направлені вимоги про сплату простроченої заборгованості за кредитними договорами, процентів, а також штрафних санкцій за порушення зобов`язання, які останніми не виконані.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Універсал банк» зазначало, що станом на 26 лютого 2016 року утворилась заборгованість, розмір якої:
- за кредитним договором № 003-2902/840-0151 становить                                          48 490,92 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 30 443,51 доларів США; за відсотками - 17 900,61 доларів США;                             за підвищеними відсотками - 146,80 доларів США.
- за кредитним договором № 003-2902/840-0156 -153 118,02 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 88 453,63 доларів США;      за відсотками 62 877,41 доларів США; за підвищеними відсотками -                         1 786,98 доларів США.
- за додатковою угодою № 2 до кредитного договору                                          № 003-2902/840-0156 - 103 944,28 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 62 712,84 доларів США; за відсотками -                     40 064,54 доларів США; за підвищеними відсотками - 1 166,90 доларів США, яку банк просив стягнути на свою користь солідарно з боржника та поручителів.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Так, підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Панковим Д. В., на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня                   2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня                      2020 року є посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки позивача у судове засідання), викладеного у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі                 № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня                      2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі                   № 756/8612/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України), викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі                        № 6-2875цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 225 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та статті 281 ЦПК України в редакції, чинній на момент прийняття постанови судом апеляційної інстанції, а також питання щодо виділення зустрічного позову в окреме провадження) (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
- порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (щодо умов кредитних договорів, включаючи додаткові вимоги до них, недоведеність факту настання дострокового повернення кредиту) (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Позиція Верховного Суду
Правове регулювання спірних відносин
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня                 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц. 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Встановлено, що у кредитних договорах сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту - 10 вересня 2037 року та 10 вересня                      2027 року, а також термін щомісячного виконання зобов`язання, зокрема, у пункті 2.4 договорів сторони погодили, що сплата позичальником заборгованості за кредитом здійснюється відповідно до графіка платежів, а саме: в останній робочий день, що передує 10-му числу кожного місяця.
Згідно з наявними в матеріалах справи розрахунками останні платежі (виконання зобов`язань) за кредитними договорами від 14 вересня                 2007 року № 003-2902/840-0151 та № 003-2902/840-0156 здійснені                          10 жовтня 2013 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року)».
23 листопада 2013 року АТ «Універсал Банк» на адресу позичальника ОСОБА_1 направило вимогу про погашення заборгованості, відповідно до якої вимагалось з моменту отримання цієї вимоги негайно оплатити прострочену заборгованість та повідомлялось, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги.
Аналогічні вимоги направлені на адресу поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті та, встановивши, що банк, направляючи позичальнику 23 листопада                       2013 року вимогу про дострокове погашення заборгованості, змінив строк кредитування, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з боржника кредитної заборгованості у розмірі, яка утворилася станом на 24 січня 2014 року (23 листопада 2013 року + 61 день). Вказана сума боржником не спростована.
Висновки апеляційного суду в цій частині не суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові, що зазначена заявником в касаційній скарзі.
Аргументи касаційної скарги з приводу того, що вимоги про дострокове повернення кредиту не були отримані відповідачем, а тому не настав 61-й день з моменту отримання вимог й відповідно не настав строк для дострокового повернення кредиту, колегія суддів відхиляє, виходячи з такого.
Встановлено, що згідно з додатковими угодами від 13 грудня 2011 року, укладених між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 до кредитних договорів № № 003-2902/840-0151 та 003-2902/840-0156 (пункт 5.2.4 додаткових угод) сторони погодили, що відповідно до чинного законодавства України (зокрема статей 525 та 611 ЦК України) у випадку настання будь-якої із нижчевказаних обставин та направлення кредитором позичальником відповідного повідомлення/вимоги вважається, що настав новий термін/строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором з дня відправлення кредитором відповідного повідомлення/вимоги позичальнику, якщо інший новий термін/строк виконання основного зобов`язання позичальника не передбачений в такому повідомленні/вимозі кредитора. При цьому вважається, що строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором закінчився в день відправлення кредитором відповідного повідомлення/вимоги позичальнику або в інших новий термін/строк, якщо він зазначений у такому повідомленні/вимозі кредитора.
Повідомлення/вимогу, про яке/яку йде мова у цьому пункті договору, кредитор направляє позичальнику поштою за адресою позичальника, що вказана у цьому договорі, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси. В разі порушення позичальником нового терміну/строку виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором, вважається, що такий позичальник користується кредитними коштами понад термін/строк кредитування, встановлені цим договором, при цьому, починаючи з першого дня, що слідує за датою такого нового терміну/строку виконання основного зобов`язання, суми кредиту, процентів та інших грошових зобов`язань (за їх наявності) вважаються простроченою сумою основного боргу.
Відповідно до пункту 9.1 вказаної угоди будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійсненні в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями договору.
Згідно з пунктом 8.1 додаткових угод будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійсненні в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору
З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що строк виконання основного зобов`язання змінюється у день направлення такої вимоги рекомендованим листом.
Аргументи заявника щодо порушення норм процесуального законодавства при постановленні ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, якою зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту кредитного договору виділено в самостійне провадження, є безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом перевірки апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження.
Проте, колегія суддів не погоджується із висновками апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до поручителів, виходячи з такого.
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). 
Апеляційний суд під час розгляду справи встановив, що строк виконання основного зобов`язання був змінений кредитором на 24 січня 2014 року, в суд з позовом про стягнення кредитного боргу кредитор звернувся 17 березня 2014 року, тому вважав, що кредитором дотримані строки звернення з вимогою до поручителів й поруки не є припиненими. 
Між тим,умовами укладених кредитних договорівпередбачено повернення кредиту та процентів за користування кредитом шляхом сплати щомісячного платежу (пункт 2.4 договорів). 
Ураховуючи, що кредитними договорами передбачено сплату щомісячних платежів(згідно з графіком), а за договорами поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителів за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитними договорами про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).
Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо внесення позичальником останнього платежу                   10 жовтня 2013 року, належним чином не перевірив правильність таких висновків, не дослідив розрахунок заборгованості наданий банком, який свідчить про заборгованість сплати щомісячних платежів, починаючи з липня 2010 року, не з`ясував, чи пред`являв банк вимогу до поручителів у межах шести місяців за кожним простроченим щомісячним платежем та за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє, не встановив, за який період та за якою сумою кредитної заборгованості поручителі несуть відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов`язань.
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в частині вирішення позовних вимог щодо поручителів з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Правове регулювання процесуальних відносин
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, передбачених цим Кодексом.
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою   ОСОБА_1 є посилання, зокрема на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки позивача у судове засідання), викладеного у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі                                  № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від                   26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня  2018 року у справі                                      № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
Відповідно до стаття 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Висновки у постановах  Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі                                  № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від                26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі                                      № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц на які посилається заявник у касаційній скарзі та на підставі яких відкрито касаційне провадження, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, з огляду на предмет, правові підстави позову та суб`єктний склад учасників.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ,                             від 21 жовтня 2010 року).
Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня                     2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі                       № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від                   28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня  2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі                                       № 756/8612/16-ц) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження в частині перегляду судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог щодо поручителів постановлене без додержання норм процесуального права. За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог щодо поручителів - скасуванню з переданням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня                 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі                         № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від                28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня  2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі                                       № 756/8612/16-ц) та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, відкрите з цих підстав.
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Панковим Дмитром Володимировичем, з підстав, передбачених у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня  2019 року у справі                                № 310/12817/13, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від                     26 вересня 2019 року  у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня  2018 року у справі                                           № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц),  в справі № 760/5435/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, закрити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Панковим Дмитром Володимировичем, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині передати на новий апеляційний розгляд.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.  
                                                                        
         Головуючий                                                  М. Є. Червинська
 
         Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                  В. С. Жданова
 
                                                                                   А. Ю. Зайцев
 
                                                                                   В. М. Коротун