КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 359/3375/18                                   Головуючий у 1 інстанції: Муранова-Лесів І.В.
провадження №22-ц/824/7867/2021                                      Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 червня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,
при секретарі Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Євгенія Євгенівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 14.07.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 
Як стверджував позивач, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та потребував як медичного нагляду так і постійної сторонньої допомоги і контролю, був хронічним алкоголіком, зловживав спиртними напоями протягом тривалого часу, після чого вів себе неадекватно та внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, який погіршився після смерті його матері ОСОБА_5 . 
Вказував, що він є найближчим родичем, сином ОСОБА_4 , та може надавати постійну допомогу у веденні господарства та догляді, здійснювати фактичне опікунство, забезпечувати реалізацію ним його законних особистих немайнових та майнових прав та інтересів. 
Також вказував, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходилася на розгляді цивільна справа №359/8556/17 за заявою ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4 обмежено дієздатним та встановлення опіки.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року за заявою представника позивача ОСОБА_7 було накладено арешт на квартиру  АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер і його спадкоємцем є позивач у справі ОСОБА_1 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року (справа №359/3375/18) на квартиру АДРЕСА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю.
Посилаючись на преамбулу Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначив, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження манна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подав до апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є., реєстровий №531, є не обґрунтованим, не доведеним, у зв`язку з чим не підлягає до задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що продавці, в тому числі ОСОБА_4 неодноразово протягом червня-липня 2017 року зверталися за вчиненням нотаріальних дій, при цьому до різних нотаріусів та дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_4 , пояснення, які він надавав нотаріусам, не викликали сумнівів у його здатності усвідомлювати значення нотаріальних дій та їх наслідки, а також щодо дійсності його волевиявлення на вчинення нотаріальних дій.
Крім того, суд зазначав, що  відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №627 від 18.11.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2017 року будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав, і на момент укладення договору купівлі-продажу квартири за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (позивачу) на праві спільної часткової власності належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.05.1995 року (т.1, а.с.62).
Також встановлено, що 14.06.1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір міни, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавель А.М., який зареєстрований в реєстрі за №162 (т.1, а.с.64).
За змістом укладеного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_5 міняють належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_4 , на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , які належали на праві власності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Встановлено, що позивач ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінив ім`я на ОСОБА_6 , про що в Книзі реєстрації зміни імені 16.06.2011 року було зроблено відповідний актовий запис за №68, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені Серії НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (т.1, а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3  (а.с 92, том 1).
16 червня 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №1823, за змістом якого спадкоємцем майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , є її син ОСОБА_4 , що складається з 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_3 (т.1, а.с.67).
14 липня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області, який зареєстровано в реєстрі за №531 (т.1, а.с.52-53).
За змістом даного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як співвласники, розпорядились належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, а саме:
- 1/3 частина даної квартири належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету міської ради від 27.06.2017 року за №341 (дублікат) номер запису про право власності 21359838,
- 1/3 частина належала ОСОБА_3 на підставі договору міни, виданого Київським обласним державним нотаріальним архівом 09.06.2017 року за реєстровим №162, номер запису про право власності 21360119,
- 1/3 частина належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.06.2017 року №1823, номер запису про право власності 20987601 (а.с.52-53, том №1).
Отже, на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 14.07.2017 року  та записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 стала власником об`єкту нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 , виданим виконавчим комітетом Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області (т.1, а.с.249 зв.).
На підставі заяви ОСОБА_6 , поданої 06.06.2019 року приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В.В. було заведено спадкову справу №6/2019 щодо майна ОСОБА_4 (т.1, а.с.247-255).
Позивач ОСОБА_6 як син померлого ОСОБА_10 , відповідача у справі, є його спадкоємцем, який прийняв спадщину та в силу вимог ст.55 ЦПК є правонаступником відповідача.
За ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За змістом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Також, відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.
З наведеного вбачається, що для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як зазначив представник позивача у позовній заяві, ОСОБА_4 не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, ні позивачем, ні його представниками не було надано доказів того, що ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу, тобто станом на липень 2017 року не усвідомлював значення своїх дій щодо вчинення правочину, а також відсутність його волевиявлення на відчуження майна, яке належало йому на праві власності.
Разом з тим, судом встановлено, що у ОСОБА_4 був намір та волевиявлення щодо укладення договору купівлі-продажу, що підтверджується тим, що ним отримувались дублікати правовстановлюючих документів, в тому числі: дублікат свідоцтва про право власності на житло та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дублікат Договору міни від 14.06.1996 року, виданий йому 09.06.2017 року, Свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.06.2017 року реєстровий №1823 та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.06.2017 року, а також Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 року (т.1, а.с.62, 63, 64, 67, 69, 70).
Також 16.06.2017 року він отримав довідку в КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» щодо об`єкту: АДРЕСА_3 . На його замовлення був виготовлений Звіт про проведення незалежної оцінки квартири від 13 липня 2017 року. 
Крім того, ОСОБА_4 знявся з реєстрації 06.07.2017 року по АДРЕСА_5 , що підтверджується відміткою в його паспорті та довідкою КП «ЖЕК-1» від 13.07.2017 року (т.1, а.с.71, 73, 74, 89, 100).
Також встановлено, що продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 крім договору купівлі продажу від 14.07.2017 року в цей же день посвідчили ряд інших заяв, зі змісту якого вбачається, що усі вони підтверджували їх намір відчужити на користь ОСОБА_2 належну їм на праві спільної часткової власності квартиру (т.1, а.с.55, 56, 57, 58, 59, 60).
Зокрема, як вбачається з дослідженого Попереднього договору від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Остапенко Є.Є. (реєстровий №483), сторони домовились не пізніше 20 липня 2017 року укласти у нотаріальній форму договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.87).
Таким чином, особа ОСОБА_4 неодноразово встановлювалась і його дієздатність перевірялась при вчиненні нотаріальних дій за його участі, в тому числі:
- 09.06.2017 року - державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А.М. при посвідченні Дублікату Договору міни від 14 червня 1996 року (т.1, а.с.64);
- 16.06.2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. при посвідченні Свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1, а.с.67);
- 23.06.2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є. при посвідченні Попереднього договору (т.1, а.с.187);
- 14.07.2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є. при посвідченні осопорюваного договору Купівлі-продажу квартири та ряду заяв (т.,1 а.с.52-53, 55-60).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо).
Як вбачається з положень, передбачених ст.ст.43, 44 ЗУ «Про нотаріат», встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами.
Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
Нотаріус зобов`язаний встановити волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.
Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Згідно з ч.2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін.
Враховуючи встановлені судом обставини та те, що продавці, в тому числі ОСОБА_4 неодноразово протягом червня-липня 2017 року звертався за вчинення нотаріальних дій, при цьому до різних нотаріусів, суд дійшов до вірного висновку, що поведінка ОСОБА_4 , пояснення, які він надавив нотаріусам, не викликали сумнівів у його здатності усвідомлювати значення нотаріальних дій та їх наслідки, а також щодо дійсності його волевиявлення по вчинення нотаріальних дій.
Також, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №627 від 18.11.2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2017 року будь-яким хронічним чи тимчасовим психічним розладом не страждав. ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2017 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.2, а.с.138-140).
З огляду на  вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Євгенією Євгенівною за реєстровим №531, є не обґрунтованими, не доведеними, і у зв`язку з цим такими, що не підлягали до задоволення.
Також, суд вірно вважав необхідним скасувати арешт, накладений ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року на квартиру АДРЕСА_2 відповідно до ст.158 ЦПК України. 
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

 
Головуючий:  

Судді: