Номер провадження: 22-ц/813/4767/21 
Номер справи місцевого суду: 500/1680/18
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету – відділ державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна про визнання недійсними та скасування договорів дарування, скасування реєстрації нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила та просила визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер нерухомого майна – 632060751106), укладений 27.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., визнати недійсним та скасувати договір дарування земельної ділянки площею 0,0509 га, кадастровий номер – 5110600000:01:012:0107, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер нерухомого майна – 631747651106), укладений 27.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., скасувати реєстрацію договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів солідарно витрати на правову допомогу та судовий збір. 
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 24.11.2016 року було подано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 суми за договором позики та пені за прострочення виконання зобов`язання, провадження по справі було відкрите 01.02.2017 року, за цей час відповідачем ОСОБА_2 було подаровано нерухоме майно матері ОСОБА_3 . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року було стягнуто на користь позивача суму у розмірі 986917,83 грн., за рішенням суду розпочате примусове виконання. Позивач вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені фіктивні правочини дарування нерухомого майна, оскільки обидві сторони договорів діяли без мети виконання зобов`язань за правочинами, а саме з метою ухилитися від виконання судового рішення. 
Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області від 24.06.1996 року, РНОКПП –  НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області від 18.12.1997 року, РНОКПП –  НОМЕР_4 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області від 17.05.2002 року, РНОКПП – НОМЕР_6 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа – відділ державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради (розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, пр. Суворова, 62), приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна (знаходиться за адресою:  АДРЕСА_3 ), про визнання недійсними та скасування договорів дарування, скасування реєстрації нерухомого майна - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 01.04.2021 року,  з`явився представник відповідача ОСОБА_4 
30.03.2021 року до канцелярії Одеського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначеного на 01.04.2021 року о 14 :00 год., у зв`язку з тим, що м. Ізмаїл та м. Одеса знаходяться у червоній зоні епідеміологічних обмежень, пов`язаних із КОВІД-19, а тому ОСОБА_1 не має можливості дістатися до Одеського апеляційного суду на судове засідання, а вона має намір заявити відвід суддям Цюрі Т.В. та Гірняк Л.А., оскільки вони приймали участь у розгляді іншого спору між тими ж сторонами. 
Однак, вказане клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
При цьому, ОСОБА_1 мала можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції та подати завчасно клопотання про відвід суддів, однак таким правом не скористалася.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та розглянути справу у її відсутность.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо недійсності правочину, зокрема щодо недійсності двостороннього правочину-дарування.
Згідно до договору дарування житлового будинку від 27.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно до договору дарування земельної ділянки від 27.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,509 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер: 5110600000: 01:012:0107. 
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у подарованому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено належних, достатніх та допустимих доказів, в розумінні ст.76-83 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог, а саме недоведено фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі. До того ж, чинне законодавство не містить будь-яких заборон щодо вчинення правочинів сторонами в яких виступають близькі родичі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц, постанова від 03 липня 2019 року, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.
Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Отже, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваний договір дарування житлового будинку від 27.12.2016 року та договір дарування земельної ділянки від 27.12.2016 року є фіктивними, оскільки не були спрямовані відповідачами на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а укладені для уникнення виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року, яким було стягнуто на користь позивача суму коштів (стягнення заборгованості за договором позики) у розмірі 986917, 83 грн.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає зазначити, що позивачем у даній справі не надано доказів відсутності у відповідачів наміру створити передбачені ним юридичні наслідки, не надано доказів недобросовісності учасників спірного правочину, таким чином апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 .
Крім того, на час укладення оскаржених договорів дарування будь-яких рішень суду щодо стягнення коштів ( стягнення заборгованості за договором позики) ухвалено не було.
Доводи апеляційної скарги, що правочини укладені між близькими родичами, не ґрунтуються на вимогах закону, є неспроможними, оскільки жодними нормами ЦК України укладення договорів дарування між близькими родичами не заборонено і не є саме по собі ознакою фіктивності правочину.
Інші доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що член колегії суддів, а саме суддя Комлева О.С. у період з 05 по 09 квітня 2021 року та з 12 по 16 квітня 2021 року знаходилася у відпустці, що підтверджується довідкою № 86д від 07.04.2021 року та довідкою №91д від 12.04.2021 року відділу кадрової роботи та управління персоналом, тому повне судове рішення виготовлене 19.04.2021 року. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету – відділ державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна про визнання недійсними та скасування договорів дарування, скасування реєстрації нерухомого майна – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра 

Судді:                                                               О.С. Комлева

Л.А. Гірняк