ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 308/8116/15-ц
провадження № 61-12275св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - Державна іпотечна установа,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Приданчука О. А., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 3 серпня 2005 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 43 200 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами і з кінцевим терміном повернення 2 серпня 2025 року. 
 
Порушивши умови кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим на 16 лютого 2015 року утворилась заборгованість у сумі 1 259 524,39 грн, з яких: 35 651,63 доларів США, що еквівалентно 928 721,40 грн, - строкова заборгованість за кредитом, 1 130,84 доларів США, що еквівалентно 29 458,27 грн, - прострочена заборгованість за кредитом, 327,24 доларів США, що еквівалентно 8 524,57 грн, - строкова заборгованість за процентами, 4 118,36 доларів США, що еквівалентно 12 4475,80 грн, - прострочена заборгованість за процентами, 327,24 грн - строкова заборгованість за комісією, 3 272,40 грн - прострочена заборгованість за комісією, а також 164 744,71 грн заборгованість за пенею. 
 
Посилаючись на зазначене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                          від 19 червня 2016 року залучено до участі у справі Державну іпотечну установу як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року позов задоволено.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором у сумі 1 259 524,39 грн і 3 654 грн на відшкодування судового збору.
 
Стягуючи заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував умов кредитного договору, що є підставою для стягнення з нього заборгованості. 
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 27 листопада 2017 року - без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам та не застосували закон, який підлягав застосуванню. 
 
Зазначає, що відповідно до пункту 4 Глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року за № 337 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089, у редакції, яка діяла у період з 24 квітня 2007 року до 15 липня 2011 року, видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банком іноземної валюти, прийнятих на інкасо. 
 
Тобто на день укладення кредитного договору видача кредитних коштів без відкриття поточного рахунку фізичній особі була неможливою, а, відтак, заявник вважає, що заява на видачу готівки, копія якої надана позивачем, не є належним і допустимим доказом у даній справі. Відсутність доказів видачі кредитних коштів позбавляє позивача можливості стверджувати про наявність заборгованості за кредитним договором. 
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про доведеність надання банком кредитних коштів за кредитним договором від 3 серпня 2005 року. 
 
Також вказує на незастосування судами Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, а також частини третьої статті 22 зазначеного Закону. Вказаними нормами закону передбачено заборону застосування до споживачів кредитних послуг додаткових витрат при сплаті кредитних платежів у вигляді комісії за обслуговування кредиту.
 
Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 міститься висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо сплати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. 
 
Зазначене також залишено поза увагою судів попередніх інстанцій. 
 
Поданий у даній справі позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, на думку заявника, є передчасним та не підлягає задоволенню, оскільки вимога про дострокове погашення боргу направлена банком не за адресою його фактичного проживання, що також є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
Посилаючись на зазначене, заявник просив про задоволення касаційної скарги. 
 
Позиція інших учасників справи 
 
У грудні 2019 року Державна іпотечна установа подала відзив на касаційну скаргу, в якому посилалась на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, надали належну оцінку зібраним у справі доказам, які подали  учасники справи, та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
 
Також вказувала, що матеріали справи містять належні і допустимі докази отримання позичальником кредитних коштів, а саме заяву № 43                                 від 3 серпня 2005 року на видачу кредитних коштів, яка містить особистий підпис позичальника, дату операції, підписи уповноважених осіб банку та фірмову печатку банку, що повністю відповідає вимога Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року. 
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що ОСОБА_1 наданий банком розрахунок заборгованості не спростував, Державна іпотечна установа просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 9 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 3 серпня 2005 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 43 200 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами і з кінцевим терміном повернення 2 серпня 2025 року. 
 
Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти, отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням, а саме для придбання одноповерхового двокімнатного житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .  
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 3 серпня 2005 року банк та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 . 
 
У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 не виконував зобов`язань, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 1 259 524,39 грн, з яких: 35 651,63 доларів США, що еквівалентно 928 721,40 грн, - строкова заборгованість за кредитом, 1 130,84 доларів США, що еквівалентно                         29 458,27 грн, - прострочена заборгованість за кредитом, 327,24 доларів США, що еквівалентно 8 524,57 грн, - строкова заборгованість за процентами, 4 118,36 доларів США, що еквівалентно 12 4475,80 грн, - прострочена заборгованість за процентами, 327,24 грн - строкова заборгованість за комісією, 3 272,40 грн - прострочена заборгованість за комісією, а також 164 744,71 грн заборгованість за пенею. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
 
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Частина друга статті 1050 ЦК України передбачає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про порушення ОСОБА_1 зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у нього заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника.
 
Доводи касаційної скарги про недоведення надання банком кредитних коштів за кредитним договором від 3 серпня 2005 року, касаційний суд відхиляє, оскільки, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 отримав кредитні коштів для придбання одноповерхового житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . 
 
З іпотечного договору вбачається, що іпотекодавець - ОСОБА_1 за рахунок кредиту, отриманого на підставі кредитного договору від 3 серпня 2005 року від іпотекодержателя - банку, набув у власність нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н. Д. 3 серпня 2005 року та зареєстованим за № 2857. 
 
Крім того, пунктом 3.1 кредитного договору визначено, що видача позичальнику кредитних коштів проводиться на підставі письмової заяви позичальника за погодженням з банком. 
 
Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 на отримання кредиту, а відтак, твердження заявника стосовно того, що заява на видачу кредиту, копія якої надана банком, не є належним і допустимим доказом в даній справ, помилкові. 
 
Доводи заявника стосовно направлення вимоги не за адресою фактичного проживання позивальника, касаційний суд також відхиляє, оскільки такі доводи не впливають на правильність вирішення справи по суті. 
 
Так, матеріалами справи підтверджено, що банк у березні 2015 року направляв ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту за адресою АДРЕСА_2 , тоді як останній проживає на АДРЕСА_2 . 
 
Разом з тим касаційний суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення з боржника заборгованості зі сплати комісії з огляду на наступне. 
 
Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено, що позичальник щомісяця сплачує банку комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 327,24 грн. Позичальник сплачує комісійну винагороду, згідно пункту 4.7 цього договору, за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного у пункті 3.2 договору (пункт 4.8).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
 
Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
 
За положеннями частини п`ятої статті 11 та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
 
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року                            № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1,                                     статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої                                     статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України                             від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, що споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з боржника заборгованості зі сплати комісії, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику; при цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, проте такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним.
 
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
 
Зазначена правова позиція є незмінною і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (стаття 412 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року).
 
Так як заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, помилково задоволено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення строкової заборгованості за комісією у розмірі 327,24 грн та простроченої заборгованості за комісією у розмірі 3 271,40 грн, касаційний суд скасовує судові рішення у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог. 
 
Крім того, матеріали справи містять розрахунок заборгованості пені за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати щомісячної комісії, з якого вбачається, що з 17 квітня 2014 року до 16 лютого 2015 року позичальнику нараховано пеню за комісією у розмірі 5 510,07 грн. 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з позичальника заборгованості за комісією, правових підстав для стягнення з позичальника на користь Державної іпотечної служби пені за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати щомісячної комісії немає. 
 
За таких обставин вимоги Державної іпотечної служби про стягнення з ОСОБА_1 пені за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати щомісячної комісії задоволенню не підлягають, а відтак, розмір стягненої заборгованості за пенею підлягає зменшенню з 164 744,71 грн до 159 234,01 грн (164 744,71-5 510,07). 
 
У частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної служби строкової заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, строкової заборгованість за процентами та прострочена заборгованість за процентами судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду у відповідних частинах без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).
 
Оскільки касаційний суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про стягнення на користь Державної іпотечної служби строкової заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, строкової заборгованість за процентами та прострочена заборгованість за процентами, проте відмовив у стягненні комісії і відповідно зменшив розмір пені, судові витрати підлягають розподілу відповідно до принципу пропорційності розміру їх відшкодування задоволеним позовним вимогам (99,56%).
 
Судовий збір за подання позову, який підлягає стягненню, визначається з урахуванням розміру задоволених позовних вимог і підлягає пропорційному зменшенню на суму судового збору, право на відшкодування якої має відповідач у зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги, тому розмір судового збору, стягнений судом першої інстанції з ОСОБА_1 підлягає зменшенню на 16,08 грн. 
 
Враховуючи часткове задоволення вимог касаційної скарги та зменшення загального розміру стягненої заборгованості на 0,44 % ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг пропорційно задоволених позовних вимог у загальному розмірі 57,83 грн.
 
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що пПри частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
 
За таких обставин касаційний суд змінює розподіл судових витрат і зменшує суму, стягнену з відповідача, з 3 654 грн до 3 580,09 грн.
 
Керуючись статями 400, 410, 412 ЦПК України у редакції Кодексу                                від 3 жовтня 2017 року, статтею 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати комісії скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
 
Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею змінити, зменшивши стягнену суму з 164 744,71 грн до 159 234,01 грн.
 
У іншій частині заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська   	
Судді:  	В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв  В. А. Стрільчук