Постанова
Іменем України                            
 
21 квітня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 369/16040/18
провадження № 61-12993св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства,
відповідачі: Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») та Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, звернувся до суду з позовом до Крюківщинської сільської ради 
Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 вересня 2011 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, цільове призначення для розміщення торгівельного комплексу, загальною площею 0,1837 га, що розташована по 
АДРЕСА_1 . 
 
У подальшому, на підставі договору дарування від 12 травня 2014 року 
ОСОБА_1 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , який є її власником. 
 
Передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» та накладається на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ДП «Київське лісове господарство» (квартал 1, виділ 9 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»). Погодження на вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» не надавало. 
 
Вказував на те, що рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення прийнято з порушенням частини четвертої статті 20 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення (далі - ЗК України), щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, за відсутності висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. 
 
Про порушення прав та інтересів держави прокурору стало відомо лише у 
2017 році за результатами системного аналізу інформації, отриманої від різних органів державної влади, установ та організацій. Органи, які уповноважені державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по місту Києву управління лісового господарства, не вжили заходів щодо оскарження в судовому порядку зазначеного вище рішення органу місцевого самоврядування, у зв`язку із чим земельна ділянка лісогосподарського призначення вибула з державної власності.
 
Посилаючись на наведене прокурор просив: визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом та поновити його; визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 09 сесії 
06 скликання № 17 від 16 вересня 2011 року, на підставі якого 
ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності серія ЯМ № 322543 на земельну ділянку, цільове призначення: для розміщення торгівельного комплексу, загальною площею 0,1837 га, кадастровий номер 3222484001:01:008:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; витребувати на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер 3222484001:01:008:0220, загальною площею 0,1837 га, що розташована в адміністративних межах Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
 
Короткий зміст ухваленого судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 
18 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство», відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов подано з пропуском позовної давності, оскільки Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство», в інтересах яких пред`явлено позов, повинні були та могли дізнатись про порушення права власності держави з часу видачі ОСОБА_1 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, тобто з 2012 року. Ураховуючи, що позов подано у грудні 2018 року, подані відповідачами заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанцій дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з підставі пропуску позовної давності. Мотивів щодо обґрунтованості позовних вимог, суд першої інстанції не навів.
 
Короткий зміст ухваленого судового рішення суду апеляційної  інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області задоволено частково, рішення 
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 
2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про залишення позову без розгляду.
 
Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю у прокурора підстав для звернення до суду із зазначеним позовом в інтересах держави за наявності компетентних органів, на які законом покладено обов`язки здійснювати захист земель лісогосподарського призначення державної власності. Прокурор надіслав Київському обласному та по місту Києву управлінню лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» повідомлення про здійснення представництва, у якому лише констатував факт звернення до суду із позовною заявою, не дочекався їх відповіді на зазначене повідомлення, не надавши зазначеним органам можливості самостійно реалізувати свої права та здійснити покладені на них функції, що свідчить про недотримання ним вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а отже відсутність підстав для звернення прокурора до суду із зазначеним позовом.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
першого заступника прокурора Київської області, у якій він просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 лютого 2019 року у справі 
№ 905/803/18, від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, від 29 квітня 
2020 року у справі № 727/14197/18, від 26 травня 2020 року у справі 
№ 912/2385/18, зокрема щодо права прокуратури на звернення до суду з позовом про захист порушених прав та інтересів держави у разі невжиття компетентним органом необхідних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення прав та інтересів держави, а також можливості направлення повідомлення по вжиття заходів представницького характеру в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» навіть в день подання позову.
 
Зокрема зазначав, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у позовній заяві прокурор обґрунтовував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді у зв`язку з неналежним здійсненням захисту прав та інтересів держави ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, які не здійснили жодних заходів щодо оскарження рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на підставі якого земельна ділянка лісогосподарського призначення вибула з державної власності, і не заперечували проти звернення прокурора до суду із зазначеним позовом в інтересах держави. Вказував на те, що не звернення компетентного державного органу до суду з позовом про повернення земельної ділянки, саме по собі уже є свідченням неналежного виконання ним своїх повноважень, що дає прокурору підстави для звернення із відповідним позовом до суду. Відмова апеляційного суду у розгляді цієї справи та повернення позовної заяви не відповідає суспільному інтересу, ураховуючи, що предметом спору є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом обмежено їх використання в цивільному обороті. Передача земель лісогосподарського призначення у приватну власність та використання їх «для розміщення торгівельного комплексу», призведе до втрати їх унікальних природних властивостей.
 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на касаційну скаргу, у якій заявник просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Відзив мотивований посиланням на те, що прокуратурою не доведено належність спірних земельних ділянок позивачам, що свідчить про відсутність порушених, невизнаних чи оспорюваних прав держави, які підлягають захисту в судовому порядку. Позивачем пропущено позовну давність, а вимога про позбавлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку допускає непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема щодо направлення ним в один день повідомлення компетентним органам про представництво прокуратурою інтересів держави в суді та позову до суду, що унеможливлює здійснення компетентним органом належного реагування на повідомлення прокурора та самостійне представництво інтересів держави у суді.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.
 
Справа надійшла до Верховного Суду 22 жовтня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами. 
 
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
16 вересня 2011 року рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 09 сесії 06 скликання № 17 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 , площею 0,1837 га, розташованої в АДРЕСА_1 . Змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для розміщення торгівельного комплексу.
 
16 травня 2012 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯМ № 322543, цільове призначення для розміщення торгівельного комплексу, загальною площею 0,1837 га, кадастровий номер 3222484001:01:008:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
12 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування зазначеної вище земельної ділянки.
 
Спірна земельна ділянка частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» та накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні вказаного підприємства (квартал 1, виділ 9 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»).
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга першого заступника прокурора Київської області підлягає задоволенню з таких підстав.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено перш за все Конституцією України  та Законом України «Про прокуратуру». 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» (зараз і надалі - у редакції, яка діяла на момент звернення з позовом до суду) на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.
 
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
 
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 
Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
 
Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
 
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі 
№ п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
 
Звертаючись до відповідного компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
 
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
 
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
 
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження№ 12-194гс19).
 
Виходячи зі змісту наведених вище норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави.
 
Таким чином у кожному випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити у чому полягає бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту або ж здійснення захисту неналежним чином) та необхідність здійснення такого захисту прокурором.
 
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури зазначав, що ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, як уповноважені суб`єкти, що реалізують права та інтереси держави у спірних правовідносинах, протягом тривалого часу не вживали заходи щодо повернення спірної земельної ділянки у власність держави, зокрема ДП «Київське лісове господарство» з вересня 2017 року було відомо про накладення спірної земельної ділянки на землі 1 кварталу Васильківського лісництва (лист від 18 вересня 2017 року № 02-733, у якому зазначене державне підприємство просило прокуратуру Київської області надати правову оцінку зазначеному порушенню), а Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства на запит Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області від 23 серпня 2018 року встановило, що спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності, їй присвоєно кадастровий номер та використовується для розміщення торгівельного комплексу, що свідчить про неналежне здійснення ними своїх повноважень щодо захисту порушених прав та інтересів держави.
 
На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» перший заступник керівника місцевої прокуратури повідомив 
ДП «Київське лісове господарство» та Київське обласне та по місту Києву управління лісового господарства про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, в інтересах держави в особі указаних органів (повідомлення від 
13 грудня 2018 року № 37-23/Ц1).
 
Зазначена стаття Закону передбачає право суб`єкта владних повноважень на оскарження повідомлення прокурора про представництво інтересів у суді, тобто надає такій особі право на спростування обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу на обґрунтування підстав представництва. 
 
Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» в інтересах яких подано  позов не спростовували обставин, на які посилався прокурор у позовній заяві на обґрунтування підстав представництва інтересів держави, більш того підтримували позовні вимоги прокурора у суді першої інстанції.
 
Таким чином, прокурор на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував у позовній заяві неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави ДП «Київське лісове господарство» та Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового господарства, які не вжили заходів щодо оспорення у судовому порядку рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та зміни її цільового призначення. У відповідь на отримані від прокуратури запити компетентні органи підтверджували факт накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ДП «Київське лісове господарство», однак ніяких дій щодо звернення з відповідним позовом до суду на захист інтересів держави з моменту коли вони дізналися про порушення майнових прав держави не вчинили. 
 
Суд апеляційної інстанції не урахував зазначених обставин та наведених вище вимог законодавства, не звернув уваги на дотримання прокурором при зверненні до суду з позовом в інтересах держави вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини четвертої статті 56 ЦПК України, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви прокурора без розгляду, як такої, що подана від імені заінтересованих осіб за відсутності повноважень на ведення справи в суді.
 
Дійшовши помилкового висновку про відсутність у прокурора повноважень для представництва інтересів держави, суд апеляційної інстанції не здійснив перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо вирішення спору. 
 
Зважаючи на наведене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не можна вважати таким, що відповідає завданням цивільного судочинства. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до постановлення незаконної постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, призвели до постановлення незаконної постанови суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, постанова Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик
 
В. В. Яремко