Постанова
Іменем України
 
02 червня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 520/1677/18
провадження № 61-7044св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада, 
відповідачі: ОСОБА_1, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, 
третя особа - Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року у складі судді Салтан Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2018 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Є. В. про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення приватного нотаріуса, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . 28 січня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (далі - Департамент ДАБІ в Одеській області) зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція квартири з улаштуванням прибудови консольного типу для розміщення аптеки без зміни геометричних розмірів фундаментів» за адресою: АДРЕСА_1 , а 12 квітня 2016 року - декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Пунктом 5 розділу ІІ Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 було заборонено ОСОБА_1 якзамовнику будівництва здійснювати розширення об`єкта за рахунок будь-яких конструкцій, виступаючих за фасад будівлі, окрім улаштування вітрини консольного типу з боку Люстдорфської дороги. Після реконструкції площа вищевказаної квартири збільшилася до 151,11 кв. м, з яких: 27 кв. м - загрузочна точка; 12,4 кв. м - перевірочна точка; 3,65 кв. м та 6,63 кв. м - коридори; 34 кв. м - торгівельна зала; 14,84 кв. м та 10 кв. м - матеріальні точки; 11,71 кв. м - кімната персоналу; 1,76 кв. м, 2,14 кв. м та 2,18 кв. м - санвузли; 7,36 кв. м - кабінет завідуючого; 11,44 кв. м - кабінет бухгалтера; 61 кв. м - вітрина консольного типу. Однак всупереч зазначеним у деклараціях відомостям ОСОБА_1 змінила геометричні розміри у плані фундаменту будинку, збільшивши площу реконструйованої в нежитлове приміщення квартири за рахунок самовільно захопленої земельної ділянки, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси. Враховуючи викладене, Одеська міська рада просила: скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проведену Департаментом ДАБІ в Одеській області 12 квітня 2016 року за № ОД 142161031497; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Є. В. від 02 серпня 2016 року за індексним номером 30736887, яким внесені зміни до опису спірного об`єкта нерухомого майна; зобов`язати ОСОБА_1 за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення самочинно реконструйованої квартири АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорта, виготовленого станом на 18 квітня 1994 року.
 
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проведену Департаментом ДАБІ в Одеській області 12 квітня 2016 року за № ОД 142161031497 щодо квартири АДРЕСА_1 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Є. В. від 02 серпня 2016 року за індексним номером 30736887 щодо квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення самочинно реконструйованої квартири АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорта, виготовленого станом на 18 квітня 1994 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 змінила геометричні розміри у плані фундаменту будинку  АДРЕСА_1 , збільшивши площу реконструйованої в нежитлове приміщення квартири за рахунок самовільно захопленої земельної ділянки, яка належить на праві власності територіальній громаді міста. Спірний об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва, оскільки збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, у зв`язку з чим в силу вимог статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) наявні підстави для покладення на  ОСОБА_1  обов`язку привести відповідну перебудову реконструйованої квартири в попередній стан.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказала, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а, від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18 про те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного в силу його узаконення.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.
 
17 червня 2020 року справа № 520/1677/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . 
 
28 січня 2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція квартири з улаштуванням прибудови консольного типу для розміщення аптеки без зміни геометричних розмірів фундаментів» за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Пунктом 5 розділу ІІ Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 було заборонено  ОСОБА_1 якзамовнику будівництва здійснювати розширення об`єкта за рахунок будь-яких конструкцій, виступаючих за фасад будівлі, окрім улаштування вітрини консольного типу з боку Люстдорфської дороги.
 
Після проведення реконструкції вищевказаної квартири в нежитлове приміщення (аптеку) площа спірного об`єкта нерухомості збільшилася з 71,8 кв. м до 151,11 кв. м, з яких: 27 кв. м - загрузочна точка; 12,4 кв. м - перевірочна точка; 3,65 кв. м та 6,63 кв. м - коридори; 34 кв. м - торгівельна зала; 14,84 кв. м та 10 кв. м - матеріальні точки; 11,71 кв. м - кімната персоналу; 1,76 кв. м, 2,14 кв. м та 2,18 кв. м - санвузли; 7,36 кв. м - кабінет завідуючого; 11,44 кв. м - кабінет бухгалтера; 61 кв. м - вітрина консольного типу.
 
У декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОСОБА_1 зазначила, що реконструкція квартири здійснена без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, у зв`язку з чим нею не заповнялася відповідна графа про власника чи користувача земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 .
 
12 квітня 2016 року Департамент ДАБІ в Одеській області зареєстрував вищевказану декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - «Реконструкція квартири з улаштуванням прибудови консольного типу для розміщення аптеки без зміни геометричних розмірів фундаментів» за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є. В. прийнято рішення за індексним номером 30736887, яким внесені зміни до опису належного  ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна, а саме:
- змінено об`єкт з житлової нерухомості (квартири) на нежитлове приміщення (аптеку);
- змінено загальну площу об`єкта з 71,8 кв. м на 151,4 кв. м;
- змінено адресу об`єкта з « АДРЕСА_1 » на « АДРЕСА_1 »;
- до підстав виникнення права власності додано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану Департаментом ДАБІ в Одеській області 12 квітня 2016 року за № ОД 142161031497, і технічний паспорт, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Стратегія регіонального розвитку в Одеській області» станом на 20 серпня 2015 року № 00675.
 
Судами також встановлено, що  ОСОБА_1 зробила прибудову до квартири (розмістила частину приміщення аптеки) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та за відсутності правовстановлюючих документів на землекористування, тобто фактично самовільно захопила належну територіальній громаді міста Одеси землю.
 
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
 
Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці (далі - ФОП), фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
 
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Ознаками господарського спору зокрема є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
 
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
 
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
 
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
 
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).
 
15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) сформулювала правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
 
Згідно з пунктом 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 929 (далі - Ліцензійні умови), дія цих Ліцензійних умов поширюється на всіх суб`єктів господарювання, зокрема на зареєстрованих в установленому законодавством порядку юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, ФОП, які провадять господарську діяльність з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів).
 
У пункті 3 Ліцензійних умов міститься перелік термінів, що вживаються у цих умовах, які мають, зокрема, таке значення: аптека - заклад охорони здоров`я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров`я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами; аптечний пункт - структурний підрозділ аптеки, який створюється у лікувально-профілактичних закладах та функціонує разом з аптекою відповідно до цих Ліцензійних умов, основним завданням якого є забезпечення населення лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі; роздрібна торгівля лікарськими засобами - діяльність з придбання, зберігання та продажу готових ліків, виготовлених (вироблених) в умовах аптеки, через аптеку та її структурні підрозділи безпосередньо громадянам для особистого споживання, закладам охорони здоров`я (крім аптечних закладів), а також підприємствам, установам та організаціям без права їх подальшого перепродажу.
 
Згідно з інформацією, яка міститься у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result) ОСОБА_1 з 09 грудня 2008 року зареєстрована як ФОП. Відомості про припинення нею підприємницької діяльності відсутні.
 
ОСОБА_1 використовує спірну земельну ділянку під розміщення аптеки, тобто здійснює на цій землі підприємницьку діяльність, пов`язану з роздрібною торгівлею лікарськими засобами. Отже, цільовим призначенням земельної ділянки, на якій розташоване вказане приміщення, є комерційна діяльність.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
З урахуванням встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що спір в цій справі, який виник за участю суб`єкта господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 березня 2021 року у справі № 607/8542/16-ц (провадження            № 61-12959св20), від 17 березня 2021 року № 263/15489/16-ц (провадження              № 61-11007св20) та від 14 квітня 2021 року у справі № 266/1/17 (провадження         № 61-7201св20).
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
 
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правової природи правовідносин, які виникли між учасниками справи, у зв`язку з чим розглянули по суті справу, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
 
При цьому необхідно роз`яснити позивачу її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича, третя особа - Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення приватного нотаріуса, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку закрити.
 
Повідомити Одеську міську раду, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
 
Роз`яснити Одеській міській раді її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Попередити Одеську міську раду про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання, матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	В. А. Стрільчук