ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4247/21 Справа № 185/1289/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року                суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Куценко Т.Р.
суддів – Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
        ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу /а.с. 2-7/.
Позов обґрунтовано тим, що 20 березня 2008 року її син, ОСОБА_2 , придбав у власність для своєї сім`ї квартиру АДРЕСА_1 . Кошти у розмірі 23000 доларів США на придбання квартири, були надані Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11317582000 від 20 березня 2008 року, строком до 20 березня 2013року. У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, були укладені договір іпотеки та договір поруки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . З 25 серпня 2007 року по 30 серпня 2019 року ОСОБА_2 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, зазначає Позивач, що почався стрибок курсу долара, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , попросили надати їм у борг кошти для того, щоб швидше погасити кредит. На час отримання кредиту курс долара США становив 505 грн. за 100 доларів США, станом на 14.10.2009 року курс долара США становив 800,62 грн. за 100 доларів США. Позивач зі своїм чоловіком, ОСОБА_4 погодилися. 14 жовтня 2009 року з депозитного рахунку ОСОБА_4 , було знято 6 900 доларів США та погашена частина кредиту за придбану квартиру. В цей же день ОСОБА_2 , була надана розписка про повернення даної суми 6900 доларів США у строк до 01.01.2017 року. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 , не заперечувала проти отримання від них з батьком даних коштів та погашення кредиту за квартиру, яка була придбана для їх сім`ї. Позивач вважає, що грошові кошти у розмірі 6 900 доларів США, були отримані ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3 , є їх спільною сумісною власністю, а подружжя солідарними боржниками за цим договором. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 16 березня 2018 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом до майна померлого чоловіка ОСОБА_4 . В порушення зобов`язань, відповідачі не повернули позичені ними кошти, що дає позивачу право на повернення позиченої суми, 3% річних як проценти від простроченої суми.
Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачів на її користь суму боргу в розмірі 3450 доларів США з кожного, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 324,11 доларів США з кожного та судові витрати по справі в сумі 923,88 гривень з кожного.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики грошей в сумі 3 450.00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотка річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 324.11 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину витрат по сплаті судового збору в сумі 923.88 гривень.
Витрати по сплаті судового збору в розмірі Ѕ частини від суми судового збору в сумі 923.88 гривень покладено на ОСОБА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено /а.с. 122-127/.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права /а.с. 134-138/.
Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд першої інстанції задовольняючи частково заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 виходив з їх доведеності та обгрунтованості в частині стягнення боргу та 3% річних з ОСОБА_2 та недоведеності в частині стягнення боргу та 3% річних з ОСОБА_3 .
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно розписки від 14.09.2009 року, ОСОБА_2 , зобов`язувався повернути суму боргу 6900 доларів США до 01.01.2017 року. При цьому, в розписці зазначена дата отримання грошових коштів 14.10.2009 року.
Згідно розписки від 14.10.2009 року ОСОБА_2 , зобов`язувався повернути суму боргу 6900 доларів США за вимогою. При цьому, в розписці зазначена дата отримання грошових коштів 14.10.2009 року.
Судом зі слів позивача та відповідача ОСОБА_2 встановлено, що у вказаних розписках мова йде про одну й ту саму позику, розбіжності у розписках ОСОБА_2 пояснив допущенням помилки.
Відповідач ОСОБА_2 не заперечує факту отримання грошових коштів та написання ним розписки стосовно отримання коштів.
У визначений умовами договору строк сума позики повернута не була.
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 13).
ОСОБА_1 прийняла після померлого ОСОБА_4 спадщину (а.с. 14).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України – гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.
Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що боржник ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу, оскільки не виконав умов укладеного договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув і колегія суддів з ним погоджується в повній мірі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 боргу суд виходив з того, що наявність у наданих позивачем розписках зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики та те, що ОСОБА_4 було передано відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти. Відповідачу, ОСОБА_3 , не було невідомо про існування зазначених розписок ОСОБА_2 .
Проте, з вказаними висновками погодитись неможливо виходячи з наступного.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, шо договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Тобто, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Зі змісту розписки вбачається, що кошти у розмірі 6 900 дол. США брались для погашення кредитної заборгованості по іпотечному кредиту на квартиру АДРЕСА_1 .
20 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ “Укрсиббанк” було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11317582000. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті в сумі 23 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 116 150 грн. Згідно п. 1.4 вказаного договору кредит надавався ОСОБА_2 для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: купівлю квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно п. 2.1 вказаного договору ОСОБА_3 виступила поручителем за вказаним кредитним договором (а.с. 23-31).
В той же день між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно п. 7 вказаного договору дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_2 дала згоду на укладання вказаного договору (а.с. 16).
Згідно копії паспорту ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 63). 
Згідно довідки № 54-2-94/52 від 29.11.2013 року виданої АТ “Укрсиббанк” договір про надання споживчого кредиту № 11317582000 від 20.03.2008 року припинено у зв`язку з його виконанням (а.с. 44, 64). 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.08.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 11, 66).
Згідно вступної та резолютивної частин рішення Павлоградського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2020 року квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 65). 
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що договір позики від 14 жовтня 2009 року було укладено в інтересах сім`ї, а кошти витрачені на її потреби, а тому відповідальність відповідачів має бути солідарною. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики у розмірі 3 450 дол. США підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт наявності договірних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 .
Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У цьому випадку колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки з відповідача підлягає стягнення заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у доларах США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме у доларах США.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав стягнення з ОСОБА_2 3% річних, оскільки зобов`язання у встановлені строки останнім за спірним договором виконанні не були.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду про відсутність підстав для стягнення 3% річних з ОСОБА_3 , оскільки договір позики від 14 жовтня 2009 року було укладено в інтересах сім`ї, а кошти витрачені на її потреби та прийшла до висновку про солідарну відповідальність відповідачів, а також враховуючи, що сума позики повернута не була, тому приходить до висновків про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 324.11 дол. США. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню частково, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу та 3% річних скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Враховуючи часткове скасування рішення суду та вимоги ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про зміну розподілу судових витрат під час розгляду справи у суді першої інстанції шляхом стягнення з ОСОБА_3 покладені рішенням суду на позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі Ѕ частини від суми судового збору в сумі 923,88 грн.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за апеляційний перегляд справи у розмірі 692,91 грн. з кожного. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу та 3% річних - скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 14.10.2009 року у розмірі 3 450 дол. США.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 3% річних у розмірі 324,11 дол. США. 
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в сумі 923,88 грн.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року в іншій частині — залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 692,91 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 692,91 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                 Е.Л. Демченко

                                                                       М.О.Макаров