ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2021 року
м. Харків
справа №638/1899/16-ц
провадження №22-ц/818/1654/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
учасники справи:
скаржник – ОСОБА_1 ,
стягувач – ОСОБА_2 ,
особа, дії якої оскаржуються – старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Аркатової К.В.,
УСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби (далі – Шевченківського ВДВС) міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П.Л., якою просила визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П.Л. по складанню акту державного виконавця від 11.08.2019 в рамках виконавчого провадження №59542062 за виконавчим листом №638/1899/16-ц; скасувати акт державного виконавця від 11.08.2019.
В обґрунтування скарги зазначила, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, у справі № 638/1899/16-ц визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10:00 до 12:00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години у присутності матері ОСОБА_4 16.07.2019 державним виконавцем на підставі заяви ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №638/1899/16-ц, виданого 07.08.2017. З метою повідомлення державного виконавця щодо того факту, що рішення суду заявницею сумлінно та добросовісно виконане ще до відкриття виконавчого провадження, 24.07.2019 до Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області подана заява, яка містила виклад дійсних обставин справи щодо виконання заявницею рішення суду та щодо того, що звернення ОСОБА_2 до виконавчої служби фактично надумані. Проте державним виконавцем Тущенком П.Л. не вчинялись відповідні дії, спрямовані на закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням заявницею рішення суду до відкриття виконавчого провадження в добровільному порядку. 11.08.2019 державний виконавець Тущенко П.Л. разом з ОСОБА_2 здійснив вихід за місцем проживання заявниці та її дитини, де відбуваються зустрічі ОСОБА_2 з онуком. У вказаний день ОСОБА_5 мав скласти акт про виконання рішення суду та, відповідно, в силу вимог законодавства, винести постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження, оскільки дитина перебувала вдома та вибігла на зустріч для спілкування з дідусем ОСОБА_2 . Однак жодних документів державним виконавцем не складалось. Лише 16.01.2020 скаржниця довідалася, що 11.08.2019 державним виконавцем складено акт про неможливість виконання рішення суду у зв`язку із відсутністю матері. ОСОБА_4 вважає, що вказаний акт не відповідає вимогам законодавства, оскільки складений за відсутності сторін виконавчого провадження та за без участі понятих. Сама суть рішення суду передбачає спілкування, проведення часу ОСОБА_2 саме з дитиною, при цьому присутність матері при зустрічах є фактичною перевагою саме для матері та дитини, а не її обов`язком. Відсутність ОСОБА_4 у день зустрічі у зв`язку з поважними причинами, форс-мажорними обставинами також не може вважатись підставою, за якою рішення суду можна вважати не виконаним. Скаржниця вважає, що акт державного виконавця є очевидно некоректним та абсурдним, а дії державного виконавця підтверджують факт його упередженого ставлення до заявниці та спрямовані виключно на незаконне сприяння інтересам стягувача щодо затягування виконавчого провадження та грубо порушують її конституційні права.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, якою просить ухвалу суду скасувати, скаргу задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування указаних вимог посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, неправильно застосував правові норми. Державний виконавець Тущенко П.Л., надаючи очевидну перевагу стягувачеві ОСОБА_2 як стороні виконавчого провадження та проявивши упередженість проти ОСОБА_4 , вчинив дії, які протирічать основоположним принципам виконавчого провадження та нормам права. Проте зазначені обставини залишилися поза увагою суду. Приїхавши за адресою проживання скаржниці, державний виконавець не мав документів, що надавали б йому повноваження вчиняти виконавчі дії. Побачивши, що двері відчинила бабуся, яка є власницею квартири і довіреною особою скаржниці в усіх питаннях, пов`язаних з розвитком та вихованням її сина, замість того, щоб сприяти спілкуванню ОСОБА_2 з онуком, підбурив його піти геть. Суд належним чином не дослідив докази, надані скаржником до суду на підтвердження протиправних дій виконавця. Суд не дослідив посилання скаржниці на те, що жодних документів під час виходу 11.08.2019 за адресою їх мешкання виконавцем не складалось. Оспорюваний акт було складено без її участі, а також без участі її матері ( бабусі дитини), на її адресу він не надсилався.
Апелянт зазначає, що державний виконавець у рамках виконання рішення суду немайнового характеру щодо способу участі у спілкуванні та вихованні онука в силу вимог законодавства не здійснює заходів примусового характеру, а лише вчиняє дії щодо перевірки виконання рішення суду. Вказаний акт має складатися у присутності сторін виконавчого провадження і понятих, а не лише одного стягувача. ОСОБА_4 зазначає, що суть рішення суду передбачає спілкування ОСОБА_2 з онуком, а не зі скаржницею. Її присутність при таких зустрічах є її перевагою, а не обов`язком. Коли дитина знаходиться вдома, під наглядом бабусі у місці спілкування з ОСОБА_2 , вважати, що рішення суду не може бути виконано – абсурдно, протирічить як правовим нормам, так і логіці.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, яким просить залишити її без задоволення, ухвалу суду – без змін.
Відзив обґрунтований тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним у скарзі й наданим представником скаржника під час судового розгляду. Аргументи апелянта носять надуманий характер. Неправомірні, на думку апелянта, дії державного виконавця не були предметом дослідження в суді першої інстанції. Такі дії були предметом дослідження судів першої й апеляційної інстанцій за скаргою ОСОБА_4 у судовому провадженні №4-с/638/162/19 й апеляційному - №22-ц/818/1271/20, за наслідками розгляду яких судами була надана належна правова оцінка діям державного виконавця та складеного ним 11.08.2019 акту, порушень у діях державного виконавця судами не встановлено. Враховуючи, що у зазначених справах і дійсній цивільній справі беруть участь ті самі особи, встановлені ті ж обставини, намагання апелянта визнати недійсним акт є спробою перегляду встановлених судами обставин, що є неприпустимим.
Також ОСОБА_2 вказує, що апелянт постійно створювала перешкоди для його спілкування з онуком, в односторонньому порядку скасовуючи зустрічі, відправляючи сина на відпочинок чи на оздоровлення. Отже, посилання апелянта на сумлінне виконання з її боку рішення суду суперечить істині. Рішенням суду апеляційної інстанції, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.05.2017 у даній справі, було вилучено з тексту рішення суду першої інстанції від 21.07.2016 положення про можливість присутності матері скаржниці під час зустрічей ОСОБА_2 з онуком. Отже, баба онука є сторонньою особою, присутність якої виключена рішенням суду. Державному виконавцю не було повідомлено, а також надано документів щодо представництва матір`ю скаржника у питаннях спілкування ОСОБА_2 з онуком. В матеріалах справи чи виконавчого провадження також відсутні докази щодо такого представництва. Крім того, частиною 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язковість участі понятих у чітко визначених випадках, до яких складання акту в даному випадку не відноситься.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що акт державного виконавця від 11.08.2019 складено відповідно до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень. Під час виходу державного виконавця з ОСОБА_2 для виконання рішення суду щодо побачення з онуком, скаржниця не знаходилась вдома. Оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком у присутності матері ОСОБА_4 , суд вважав посилання скаржниці на те, що державний виконавець мав скласти акт про виконання рішення необґрунтованими, оскільки мати дитини була відсутня вдома, а надання побачень з дитиною за відсутності матері дитини є порушенням порядку способу участі у вихованні дитини, встановленому рішенням суду.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Судом установлено та не заперечується сторонами, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року у справі №638/1899/16-ц в частині позовних вимог ОСОБА_2 змінено та визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10:00 до 12:00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години у присутності матері ОСОБА_4 .
11.08.2019 старшим державним виконавцем Шевченківського районного ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Тущенком П.Л. при примусовому виконанні виконавчого листа №638/1899/16-ц, виданого 07.08.2017, в присутності ОСОБА_2 складений акт про те, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виконання рішення суду, боржника ОСОБА_4 не було вдома, двері відчинила її мати, а відтак рішення суду неможливо виконати, оскільки це суперечить резолютивній частині рішення суду (а.с. 8).
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення у справі є обов`язковим для виконання. Держава забезпечує виконання судових рішень у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.
У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Іванов Ю.М. проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53).
Отже, виконання судового рішення – це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Правовідносини щодо виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII та Інструкцією з примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.
Відповідно до статті 1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону примусовому виконанню державною виконавчою службою підлягають виконавчі листи, що видаються судами.
Згідно зі статтею 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 13 указаного Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 19 Закону боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 1 статті 63 Закону передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш, як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено статтею 64-1 Закону, згідно якої виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. 
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною 1 статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною 10 статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
Отже, указаним Законом чітко встановлений перелік дій, що вчиняє виконавець при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною.
Відповідно до пунктів 8-10 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначених рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною 3 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною 4 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною 4 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, закон покладає на державного виконавця обов`язок здійснення перевірки виконання боржником рішення про встановлення побачень з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначених рішенням і за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження».
Надання судом дозволу на здійснення родичами зустрічей з дитиною в присутності матері здійснюється в інтересах дитини, і така присутність є правом матері, а не її обов`язком. Окрім порядку, встановленого відповідним судовим рішенням, спілкування стягувача з дитиною може відбуватися і в добровільному порядку, а не лише в порядку суворо визначеному судом.
Так, ні зі змісту судового рішення, яке виконується Шевченківським ВДВС, ні зі змісту положень статті 64-1 Закону, яка регламентує порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, не вбачається наявності у ОСОБА_7 обов`язку бути особисто присутньою при кожній зустрічі ОСОБА_2 з онуком – ОСОБА_3 , так само як і неможливості побачення ОСОБА_2 з ОСОБА_3 за відсутності матері останнього, якщо остання проти цього не заперечує.
З наданих ОСОБА_7 пояснень вбачається, що вона уповноважила свою мати забезпечити зустріч дитини з дідом. При цьому, враховуючи, що уповноваженою особою є матір боржника, в квартирі якої вона проживає разом з дитиною, вони являються членами однієї сім`ї, пов`язані спільним побутом, відсутність довіреності від ОСОБА_7 на ім`я матері для забезпечення зустрічей дитини з дідом вимогам чинного законодавства не суперечить.
З оглянутих судом дисків з відеозаписом події встановлено, що ОСОБА_7 не чинила перешкод у зустрічі ОСОБА_2 з ОСОБА_3 . Хоча скаржниці і не було вдома 11.08.2019 за адресою: АДРЕСА_1 , однак, коли стягувач з`явився за вказаною адресою боржника, де вона проживає разом з матір`ю і дитиною, двері йому відчинила мати ОСОБА_7 і надала можливість побачитися з онуком, який перебував вдома, чекав зустрічі з дідом в присутності уповноваженої матір`ю особи – бабусі, проте державний виконавець попросив ОСОБА_2 залишити квартиру, у якій проживає дитина та не зустрічатися з останнім. 
Враховуючи, що судом було визначено порядок зустрічей ОСОБА_2 саме зі своїм онуком, а не з його матір`ю, роль останньої при таких зустрічах зводиться до забезпечення дотримання інтересів дитини, і її відсутність під час зустрічі діда з онуком не може бути самостійною підставою для визнання її поведінки такою, що свідчить про чинення перешкод для виконання рішення суду.
Ураховуючи наведені норми закону та виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_7 .
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що акт державного виконавця від 11.08.2019 складений відповідно до вимог чинного законодавства, в межах визначених законодавством повноважень.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, у порушення статей 89, 263–264 ЦПК України суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала суду – скасуванню з ухваленням у справі нової постанови. 
Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
За таких обставин, виходячи з заявлених у скарзі вимог, судова колегія вважає, що ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде визнання неправомірними як акту державного виконавця від 11.08.2019 в рамках виконавчого провадження № 59542062 за виконавчим листом №638/1899/16-ц, виданого 07.08.2017 Дзержинським районним судом м. Харкова, так і дій старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у Харківській області Тущенка Петра Леонідовича по складанню зазначеного акту. 
Тому скарга ОСОБА_1 на дії та акт державного виконавця підлягає задоволенню частково.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.ч. 1, 7, 13 ст. 141 ЦПК України).
При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_7 був сплачений судовий збір у розмірі 420,40 грн., що підтверджується квитанцією №9218-4774-0091-9417 від 24.12.2020 (а.с. 139).
Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, сплачений апелянтом судовий збір підлягає стягненню на її користь з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова ГТУЮ у Харківській області. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року скасувати, ухвалити нову постанову.
Скаргу ОСОБА_8 на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тущенка Петра Леонідовича задовольнити частково.
Визнати неправомірними акт державного виконавця від 11.08.2019 в рамках виконавчого провадження № 59542062 за виконавчим листом №638/1899/16-ц, виданого 07.08.2017 Дзержинським районним судом м. Харкова та дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у Харківській області Тущенка Петра Леонідовича по складанню зазначеного акту.
Стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_7 420 ( чотириста двадцять) гривень 40 ( сорок) копійок сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 31 травня 2021 року.

Головуючий                                                                  О.Ю.Тичкова

Судді                                                                          О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук