Номер провадження: 22-ц/813/3750/21 
Номер справи місцевого суду: 520/8260/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
               секретаря                Ющак А.Ю.,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Козирєвої Н.В.,

       розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Одеська міська рада, ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання наймачем житла та зобов`язання змінити договір найму житла,
        
встановив:
       
16.04.2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з червня 2006 року по дату смерті ОСОБА_3 , а саме 04.10.2017 року; визнати ОСОБА_2 наймачем квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради змінити договір найму квартири АДРЕСА_1 , змінивши померлого наймача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на нового наймача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13.05.2019 року в якості третьої особи на стороні відповідача до участі у справі залучено Одеську міську раду, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 
05.09.2019 року в якості третьої особи на стороні відповідача до участі у справі залучено ОСОБА_1 , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з червня 2006 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , сплачуючи щомісячно усі необхідні платежі. 
Постійно мешкати ОСОБА_2 за вказаною адресою стала тільки після запрошення ОСОБА_3 , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказана квартира (фактично переобладнана з 1/4 невеличкого будинку – колишній гуртожиток працівників ЧМП) була виділена в 1958 році батьку ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , який помер в 2005 році. В подальшому - в 2010 році ОСОБА_3 переоформив на себе право користування житлом. Представник позивача зазначив, що ОСОБА_2 є переселенкою з м. Горловки Донецької області в 2003-2004 роках. Познайомилась з ОСОБА_3 під час роботи на «Стальканаті», спочатку допомагала доглядати за його батьком, потім в червні 2006 року переїхала до нього та проживала з ним однією сім`єю до того моменту, коли в 2017 році зненацька ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_2 залишилась мешкати в спірній квартирі, оскільки іншого житла у неї немає. При цьому позивач продовжує працювати та сплачувати всі необхідні житлово-комунальні послуги. Після звернення до Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо оформлення належним чином права позивача користування житлом, ОСОБА_2 отримала відповідь, що у неї відсутні права на вказане житло. На підставі викладеного, позивач ОСОБА_2 змушена була звернутись до суду з позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Одеська міська рада, ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання наймачем житла та зобов`язання змінити договір найму житла, відмовлено (т.1, а.с. 231- 236).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року, та постановлення нового, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права (т.1, а.с.240-245).

19.05.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Козирєвої Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких вона зазначила, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року – без змін (т.2, а.с. 16-17).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу а саме, з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Але, вказаний факт не має юридичних наслідків та не є підставою для укладення Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_2 договору найму житлового приміщення. Крім цього, ні позивачем, ні ОСОБА_3 не було здійснено відповідних дій щодо реєстрації ОСОБА_2 в цьому житловому приміщенні. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , 1965 року народження, був наймачем квартири АДРЕСА_1 , де з 2006 року проживав разом з позивачкою ОСОБА_2 однією сім`єю, що підтверджується матеріалами справи.
Після смерті ОСОБА_3 в 2017 році позивач ОСОБА_2 займалася його похованням та на теперішній час продовжує проживати в цій квартирі. 
З 1958 року в квартирі АДРЕСА_1 проживали та були прописані: ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 . 
В подальшому, в 1987 році до вказаної квартири був прописаний також їх син ОСОБА_3 , 1965 року народження, який після смерті батька в 2006 році переоформив на себе договір найму квартири. 
На момент звернення до суду квартира АДРЕСА_1 відносилась до громадського житлового фонду. 
Частиною 1 ст. 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до положень ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з положеннями ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною 1 ст. 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь – якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, є слушними і обгрунтованими. 
Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_2 вважала, що оскільки ОСОБА_3 набув майнові права на користування оспорюваною квартирою 21 травня 2010 року, то вона як жінка, також набула це право, тому що на той момент вже проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю чотири роки.
Однак ці доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Як зазначено у ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з положеннями ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною 1 ст. 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за життя, будучи наймачем вказаної квартири, ОСОБА_3 не ставив питання щодо приватизації зазначеного житла та мав лише право користування ним. Крім цього, з матеріалів справи вбачається що, ні позивачкою ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , не було здійснено відповідних дій щодо реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі.
Тобто, за період сумісного проживання як чоловіка та жінки з 2006 року і по 04.10.2017 року ОСОБА_3 мав право зареєструвати у встановленому законом порядку ОСОБА_2 у квартира АДРЕСА_3 , однак цих дій не здійснив.

При цьому колегія суддів також зазначає, на день смерті ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_3 не належала йому на праві власності, а тому не входить до спадщини, а право користування цією квартирою також не передається у спадок.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, якого позивачка ОСОБА_2 не має.

Що стосується доводів позивачки ОСОБА_2 та її представника – адвоката Воронкова В.О. про те, що судовими рішеннями неодноразово визнавався факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_3 , починаючи з 2006 року і по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_3 , то вони є обґрунтованими і в оскаржуваному судовому рішенні про це зазначено.

Більше того, зазначений факт встановлений постановою Одеського апеляційного суду від 31.03.2021 року, який встановлювався з метою визнання за  ОСОБА_2  права спільної сумісної власності на 1/2 частину банківського вкладу у сумі 15000 грн., який знаходився в АТ АБ «ПІВДЕННИЙ».
Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначений факт є встановленим і не підлягає доказуванню, однак лише що стосується визнання за  ОСОБА_2  права спільної сумісної власності на 1/2 частину майна, придбаного нею сумісно з ОСОБА_3 в період цього сумісного проживання, в даному випадку банківського вкладу у сумі 15000 грн., який знаходився в АТ АБ «ПІВДЕННИЙ».
Однак, як було вказано вище,квартира АДРЕСА_3 , не придбавалась ні в період сумісного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ні ним особисто, а тому у ОСОБА_2 не виникло право користування цією квартирою.

Оскільки за змістом ст. 315 ЦПК України розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення проводиться з метою встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в позові ОСОБА_2 , оскільки у неї не виникло право користування квартирою АДРЕСА_3 , а тому встановлення юридичного факту в даному випадку не тягне за собою ніяких юридичних наслідків.

Що стосується заяви адвоката Воронкова В.В. про відкладення розгляду справи, з посиланням на карантинні обмеження, які запровадженні в Одеському апеляційному суді, то вона задоволенню не підлягає, так як розгляд даної справи, як і інших справ проводиться у відкритому судовому засіданні, без будь-яких обмежень, за участю осіб, які з`явились у судове засідання, про що свідчить участь у даному судовому засіданні представника третьої особи – ОСОБА_1 - адвоката Козирєвої Н.В. (т.2, а.с.56, 57, 58,59).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 09.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк 

Т.В. Цюра