ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року
м. Харків
справа №643/11627/17
провадження №22-ц/818/2613/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Горбунової Я.М.,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Олійника Олександра Олександровича звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 .
Позов обгрунтований тим, що в момент вчинення заповіту заповідач ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати внаслідок того, що за два місяці до своєї смерті він переніс ішемічний інсульт, після стаціонарного лікування проходив обстеження у лікаря психіатра та лікаря невропатолога. Зі слів сусідів та друзів відомо, що напередодні посвідчення заповіту ОСОБА_3 не впізнавав друзів та сусідів, не пам`ятав деякі факти із своєї біографії та не міг пригадати який сьогодні день. Про існування спірного заповіту позивач дізнався після того, як він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що з матеріалів справи, а також висновку судово-психіатричної експертизи вбачається, що ОСОБА_3 у період часу, якому відповідає складання заповіту 03.06.2015, хронічного стійкого психічного розладу не виявляв, відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Покази свідків і позивача були критично оцінені у висновку судово-психіатричної експертизи, де зазначено, що дані покази «не был вменяемым полностью», «говорил не понятно что», «не осознавал», «говорил про умерших родственников», «собирался на работу», «не узнавал», фрагментарні, ізольовані та в співставленні з усіма іншими, які є у справі, фактами про його поведінку, соціальне функціонування, достатню пристосовність до життєвих умов, що склалися, не відтворюють переконливої цілісної клінічної картини будь-якого психічного захворювання, яке позбавляло би ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій, прогнозувати або оцінювати їх наслідки, вільно регулювати їх і свої міркування.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.01.2021 скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необгрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Спірний заповіт апелянт вважає недійсним, оскільки за два місяці до смерті заповідач переніс ішемічний інсульт, який вплинув на його психічний стан. Після стаціонарного лікування він проходив обстеження у лікаря-психіатра та лікаря-невропатолога. Грунтуючись на словах сусідів і друзів брата, а також на особистому враженні від спілкування з ним напередодні складання заповіту апелянт вказує, що його брат не впізнавав друзів і сусідів, не пам`ятав, який сьогодні день, забував деякі факти з біографії позивача. На підставі викладеного апелянт вважає, що через хворобу його брат не сприймав дійсність і не міг керувати своїми діями. Вважає, що викладені в позовній заяві доводи знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, підтверджені витребуваними судом письмовими доказами з лікувальних закладів і поясненнями свідків. Однак суд неповно встановив обставини справи, невірно оцінив надані докази, і його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, в рішенні суду відсутні будь-які мотиви, на підставі яких він дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного апелянт вважає рішення суду незаконним і необгрунтованим.
Відзиву на апеляційнускаргу відповідачем надано не було.
Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судовим розглядом встановлено, що згідно заповіту, складеного 03.06.2015 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Нескородовою О.А., зареєстрованого в реєстрі за №2799, заповідач, попередньо ознайомлений нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, яке повністю відповідає його внутрішній волі як учасника цього правочину, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б таке не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 242).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі охорони здоров`я (далі – КЗОЗ) «Харківська міська клінічна лікартя №7» з 23.03.2015 по 07.04.2015 з діагнозом ішемічний інсульт на фоні гіпертонічної хвороби 3 стадії 3 ступеню, під час нагляду лікарями було встановлено, що стан середньої тяжкості, свідомість ясна, ознак психозу або слабоумства не описано, виписаний у задовільному стані, рекомендовано нагляд у невропатолога та терапевта; з 08.06.2015 до 18.06.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №18» з діагнозом пізній відновний період перенесеного ішемічного інсульту, стан середньої тяжкості, пересувається за допомогою трості, під час спостереження та лікування ознак психозу та недоумства не описано, рекомендовано нагляд у невропатолога та терапевта; з 11.04.2016 по 20.04.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №18» з діагнозом стійкі наслідки перенесеного ішемічного інсульту, стан середньої тяжкості, пересувається за допомогою трості, під час спостереження та лікування ознак психозу та недоумства не описано, рекомендовано нагляд у невропатолога (т. 1, а.с. 37, 124-145, 46, 47).
Згідно відповіді КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №6» від 16.03.2018 та медичної картки амбулаторного хворого з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №6» ОСОБА_3 надглядався у лікаря-невропатолога у зв`язку з перенесеним інсультом, зазначалися скарги на слабкість в правих кінцівках, загальна слабкість, періодичні головокружіння, підвищена втомлюваність, жвавість мовлення, шаткість при ходінні; за час спостереження ознак психозу та недоумства не описано; помер вдома ІНФОРМАЦІЯ_4 , причиною смерті встановлено гострий розлад кровообігу, ІХС, післяінфарктний кардіосклероз (т. 1, а.с. 109).
ОСОБА_3 встановлено інвалідність другої групи з 14.07.2015 (т. 1, а.с. 41) та з 09.08.2016 (т. 1, а.с. 40) по загальному захворюванню, ураження опорно-рухового апарату.
Згідно консультативного висновку спеціаліста від 22.06.2015 Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України» (далі – ДУ «ІНПН») ОСОБА_3 був оглянутий 22.06.2015 психіатром, та йому встановлений діагноз: органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад (т. 1, а.с. 38). З медичної картки амбулаторного хворого з ДУ «ІНПН» вбачається, що ОСОБА_4 направлявся на консультацію до психіатра, яким було зазначено при огляді хворого, що в психічному статусі контактний, орієнтован, без психотичної симптоматики, критичний, має органічно емоційно лабільний (астенічний) розлад, будь-якого спеціального лікування не призначалося, рекомендацій щодо подальшого спостереження у психіатра або лікування в психіатричному закладі не надавалися, рекомендовано лікування у невропатолога.
Згідно відповіді КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» (далі – «ХМПНД№3») від 16.03.2018 впродовж останніх п`яти років ОСОБА_3 за медичною допомогою до КЗОЗ ХМПНД №3 не звертався (т. 1, а.с. 110).
Зазначені медичні дані були предметом дослідження призначеної за ухвалою суду судово-психіатричної експертизи (т. 2, а.с. 1-5).
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №405 від 07.09.2020, проведеного Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» щодо ОСОБА_3 , останній у період часу, якому відповідає складання заповіту – 03.06.2015 хронічного стійкого психічного розладу не виявляв, відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Наведені в позовній заяві та свідченнях відповідача та інших свідків вказівки про порушення пам`яті у ОСОБА_3 , «был невменяемым полностью», «говорил не понятно что», «не осознавал», «говорил про умерших родственников», «собирался на работу», «не узнавал» – фрагментарні, ізольовані та в співставленні з усіма іншими, які є у справі, фактами про його поведінку, соціальне функціонування, достатню пристосовність до життєвих умов, що склалися, не відтворюють переконливої цілісної клінічної картини будь-якого психічного захворювання, яке позбавляло би ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій, прогнозувати або оцінювати їх наслідки, вільно регулювати їх і свої міркування. Таким чином, ОСОБА_3 в період часу, що відноситься до складання й підписання ним заповіту ІНФОРМАЦІЯ_1 ознак будь-якого хронічного, стійкого психічного розладу, який позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не виявляв, тобто ОСОБА_3 за своїм психічним станом міг адекватно виражати своє волевиявлення ( т.2 а.с. 1 – 5).
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною 2 статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 17 червня 2020 року по справі №347/1933/16 (провадження №61-26375св18).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову визначив те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому він є недійсним.
На виконання вимог частини 1 статті 103 ЦПК України суд першої інстанції за клопотанням представника позивача призначив у справі посмертну комплексну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення психічного стану спадкодавця у момент складення оспорюваного заповіту та, як встановлено судом, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» №405 від 07.09.2020 ОСОБА_3 у період часу, якому відповідає складання заповіту – 03.06.2015, хронічного стійкого психічного розладу не виявляв, відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Судом першої інстанції надана системна оцінка зібраним у справі доказам щодо психічного стану ОСОБА_3 на момент вчинення правочину – складення заповіту 03.06.2015.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені зібраними у справі доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
При вирішенні справи районний суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року.

Головуючий                                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук