УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/463/20 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф. 
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

                       головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/463/20 за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 грудня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Клименко Катерина Олегівна подала до суду позов до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі – підприємство або роботодавець). Просила визнати незаконним та скасувати наказ від 05 грудня 2019 року №1253/о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України; поновити ОСОБА_1 на посаді головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 05 грудня 2019 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 05 грудня 2019 року до винесення рішення у справі, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, у сумі 100 000 грн.; стягнути судові витрати: у сумі 30 000 грн. на правничу допомогу та понесені витрати зі сплати судового збору.
Вимоги обґрунтовані тим, що 05 грудня 2019 року роботодавцем видано наказ №1253/о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за прогул без поважних причин 08, 11-14 листопада 2019 року та відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 15 листопада 2019 року за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Зазначено, що факт порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути провиною працівника відсутність на робочому місці, про місцезнаходження якого останньому не було повідомлено та яке не було належним чином облаштовано. Зважаючи на те, що наказ від 08 листопада 2019 року №3/А щодо обладнання робочого місця був доведений до відома ОСОБА_1 лише 12 листопада 2019 року, а також те, що робоче місце було забезпечено всім необхідним, включаючи технічні засоби, лише 21 листопада 2019 року, були поважні причини не знаходитися безпосередньо на робочому місці, що визначене наказом від 08 листопада 2019 року № 3/A, з 12 (дата ознайомлення з цим наказом) до 21 листопада 2019 року на підставі неготовності робочого місця. Вважає, що акти підприємства про встановлення факту відсутності ОСОБА_1 на роботі і його пояснення від 13 та 19 листопада 2019 року не можуть бути належною та достатньою підставою для видачі оскаржуваного наказу про його звільнення. Наголошує, що звільнення ОСОБА_1 проведено в порушення ст.14 ЗУ «Про вирішення колективних трудових спорів», оскільки він є членом примирної комісії. Крім того, Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» та Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», членом яких є ОСОБА_1 , не надали згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , але підприємством було видано оскаржуваний наказ про звільнення. Оскільки ОСОБА_1 є головою Ради Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, то звільнення з роботи членів Ради підприємства за ініціативою роботодавця допускається лише за згодою Ради підприємства. Проте, жодних звернень щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 до Ради підприємства від роботодавця не надходило.
Також ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода, яка виразилася у погіршенні його самопочуття у зв`язку з тиском на нього з боку адміністрації. Так, із 1993 по 2002 рік ОСОБА_1 займав посаду генерального директора підприємства та більше 15 років свого життя віддав роботі на керівних посадах в Украерорусі. Має бездоганну трудову репутацію та за весь час роботи жодного дисциплінарного стягнення до нього застосовано не було. Незаконне звільнення за п.4 частини першої ст.40 КЗпП України позбавило його гарантії отримати вихідну допомогу в розмірі приблизно 400 000 грн. Наразі ОСОБА_1 , враховуючи досягнутий ним вік, вимушений відновлювати нормальні життєві зв`язки, пов`язані з втратою роботи на підприємстві, а маючи відповідний запис у трудовій книжці, позбавлений можливості влаштуватися на нову роботу. Фактично протягом 2018-2019 років відповідач займається цькуванням, систематично та цілеспрямовано порушує трудові права, принижує честь та гідність ОСОБА_1 перед колективом підприємства, яким позивач керував протягом 10 років, що ганьбить його трудовий авторитет. ОСОБА_1 отримує моральні страждання та втрачає нормальні життєві зв`язки. Незаконні дії відповідача з моменту поновлення ОСОБА_1 на посаді, які полягають в упередженому ставленні, незабезпеченні робочим місцем, призвели до поганого самопочуття ОСОБА_1 , яке на фоні постійного стресу призвело до погіршення його загального стану здоров`я. Шкода, завдана репутації ОСОБА_1 порушенням його трудових прав, проявилась й в негативній оцінці відповідачем кваліфікації позивача, відповідності вимогам, його компетентності, що шкідливо впливає на подальше працевлаштування останнього. 

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 05 грудня 2019 року № 1253/о Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 06 грудня 2019 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 06 грудня 2019 року по 02 грудня 2020 року в сумі 781 336 грн. 40 коп., а також моральну шкоду в сумі 4 000 грн. Вирішено питання судового збору, а також стягнуто на користь позивача 30 000 грн. витрат на правничу допомогу. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що підприємством дотримано порядок та процедуру, передбачену при звільненні за п.4 частини першої ст. 40 КЗпП України. На думку скаржника, відповідь профспілкових органів про ненадання згоди на звільнення позивача була необґрунтованою та не містила конкретних пояснень відносно причин відсутності на робочому місці останнього, а лише цитувала письмові пояснення ОСОБА_1 . Доводи суду про те, що ОСОБА_1 було звільнено без згоди Ради підприємства є недоцільними та необґрунтованими, оскільки рішення щодо складу Ради, на чолі з головою, оскаржується у Бориспільському міськрайонному суді Київської області, тому Рада підприємства на час звільнення ОСОБА_1 була неправомочною приймати будь-які рішення, в тому числі, які стосуються звільнення позивача. Вважає, що підприємство не порушувало норм чинного законодавства при звільненні позивача. Також відсутні законні підстави й для стягнення моральної шкоди, а її розмір не доведений. Витрати на правову допомогу завищені та не містять детального розрахунку, понесених адвокатом витрат, а тому не підлягають до задоволення. Крім того, суд залишив поза увагою та не надав оцінки показанням свідків, а також доказам на підтвердження ухилення позивачем від ознайомлення із наказом про виділення йому робочого місця.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Клименко К.О. подала відзив. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зокрема посилається на те, що у апеляційній скарзі не зазначено, які саме дії суду вважає відповідач порушенням норм процесуального права. На переконання представника позивача, судом першої інстанції не допущено порушення процесуального закону, що мають наслідком обов`язкове скасування судового рішення. Крім того, не зрозуміло, яку саме норму законодавства застосовано судом до спірних правовідносин неправильно або не застосовано взагалі. Відповідачем не надано жодного доказу про ознайомлення позивача із листом від 05 серпня 2019 року про, начебто, пропозицію роботодавця обрати робоче місце за зручною для ОСОБА_1 адресою та визначення робочого місця позивача у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Про існування такого листа позивачу стало відомо лише тоді, коли він його вперше побачив у матеріалах цивільної справи 28 травня 2020 року. Разом із тим, 05 липня 2019 року в приміщенні головного офісу в м. Борисполі при безпосередньому поновленні ОСОБА_1 на посаді, його було ознайомлено із наказом про поновлення на посаді та наказом №708/о про визначення робочого місця у м. Києві - пр. Повітрофлотський,76, приміщення будівлі ЦАПС, будівля великого тренажерного корпусу, каб.№407. Після визначення робочого місця та ознайомлення з зазначеним наказом, позивач негайно став до роботи на робочому місці, що визначено наказом. Проте, 14 серпня 2019 року відповідач скасував наказ про визначення позивачу робочого місця. Отже, з 14 серпня по 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 взагалі був без визначеного робочого місця. Доводи апеляційної скарги про, начебто, у законний спосіб визначення відповідачем позивачу нового робочого місця наказом від 08 листопада 2019 року №3/А нічого спільного із законністю не мають, оскільки передбачалося нове робоче місце в іншій місцевості, тобто у Київській області, - м. Бориспіль, приміщення №65, їдальні РСП «Київцентраеро». Таке могло статися лише за згодою працівника, як це передбачено ст.32 КЗпП України, але ОСОБА_1 згоди на переведення його в іншу місцевість не надавав.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне. 

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 25 червня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного радника директора з питань виробництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 18 червня 2018 року (а.с.124-135 т.1).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 02 липня 2019 року № 707/о скасовано наказ від 11 червня 2018 року №495/о «Про накладення дисціплінарного стягнення у вигляді звільнення» та поновлено позивача на посаді головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 18 червня 2018 року (а.с.74 т.1).

Також наказом від 02 липня 2019 року №708/о відповідач визначив позивачу місце роботи в ВСП «Центр авіаційної підготовки та сертифікації» Украероруху (м. Київ, Повітрофлотський проспект, 76, будівля великого тренажерного корпусу на території ВСП «ЦАПС» каб. 407) (а.с.77 т.1). Відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_1 слід було забезпечити робочим місцем, необхідними для роботи засобами, створити і постійно підтримувати належні організаційно-технічні умови для виконання ним своїх посадових обов`язків та виробничих завдань.

Наказом від 03 липня 2019 року №602 відповідач виключив посаду «головного радника директора з питань виробництва» зі штатного розпису апарату управління Украероруху з 03 жовтня 2019 року (а.с.78 т. 1).

Також у матеріалах справи є попередження в.о. заступника директора з адміністративно-господарських питань С. Гомболевського від 11 липня 2019 року про скорочення посади головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 03 жовтня 2019 року, яку займав позивач (а.с.80 т.1).

Наказом від 14 серпня 2019 року № 884/о скасовано наказ Украероруху від 02 липня 2019 року №708/о «Про визначення робочого місця» (а.с.81-82 т. 1).

Службовою запискою від 07 листопада 2019 року ОСОБА_1 повідомляв в.о. директора Украероруху Ярмака А.М. про те, що після виходу 04 листопада 2019 року з відпустки він четвертий день знаходиться в коридорі офісу, не маючи робочого місця, та з 08 листопада 2019 року буде знаходитись на робочому місці в ЦАПС (а.с.83 т.1).

Проте, 08 листопада 2019 року відповідачем складено акт про встановлення факту відсутності 08 листопада 2019 року позивача, головного радника директора з питань виробництва, на території адміністративної будівлі апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (аеропорт, м. Бориспіль, Київська обл.) (а.с.85 т.1). Зазначено, що не заходився та був відсутній на роботі протягом усього робочого часу.

Аналогічний акт складений відповідальними працівниками відповідача за 11 листопада 2019 року про те, що позивач протягом усього робочого дня не знаходився та був відсутній на роботі на території адміністративної будівлі апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (аеропорт, м. Бориспіль, Київська обл.) (а.с.86 т.1).

Також 11 листопада 2019 року відповідачем складено акт обстеження приміщення, в якому зазначено, що згідно з наказом Украероруху від 08 листопада 2019 року №3/А «Про визначення робочого місця» проведено огляд приміщення 65 другого поверху їдальні РСП «Київцентраеро» та встановлено, що дане приміщення обладнане всім необхідним для виконання посадових обов`язків радника директора Украероруху з питань виробництва ОСОБА_1 , з яким останній був ознайомлений лише 18 листопада 2019 року, де вказав про відсутність комп`ютера, телефону тощо (а.с.87 т.1).

У подальшому відповідачем складно акт про встановлення факту відсутності на роботі головного радника директора з питань виробництва від 12 листопада 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_1 прибув до адміністративної будівлі апарату Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (аеропорт, м. Бориспіль, Київська обл.) о 14:24 год. та залишив її о 15:37, тобто був відсутній на роботі протягом більше трьох годин робочого часу (а.с.88 т.1), а 13 листопада 2019 року складено акт про встановлення факту відсутності на роботі головного радника директора з питань виробництва, в якому зазначено, що позивач прибув до адміністративної будівлі апарату Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (аеропорт, м. Бориспіль, Київська обл.) о 15:20 год. та залишив її о 16:00, тобто був відсутній на роботі протягом більше трьох годин робочого часу (а.с.89 т.1).

Наказом від 08 листопада 2019 року №3/А відповідач визначив для головного радника директора Украероруху з питань виробництва ОСОБА_1 робоче місце з 08 листопада 2019 року в приміщенні 65, другого поверху їдальні РСП «Київцентраеро», що розміщене біля кімнати прийому та обслуговування делегацій (м. Бориспіль). Із даним наказом ОСОБА_1 ознайомлено лише 12 листопада 2019 року о 15:16 год. При цьому, при ознайомленні з вищевказаним наказом позивач зазначив, що очікує на обладнання робочого місця необхідними для роботи матеріальними та технічними засобами і забезпечення головного радника директора з питань виробництва належних умов праці (а.с.84 т. 1).

12 листопада 2019 року т.в.о. директором Украероруху С. Перевезенцевим надано окреме доручення позивачеві надати пояснення щодо відсутності його на робочому місці 8,11 та 12 листопада 2019 року. На вказаному документі ОСОБА_1 зазначив про те, що йому не зрозуміло, про що йдеться та попросив надати для ознайомлення документ про його робоче місце (а.с.90 т. 1).

На виконання вищевказаного окремого доручення ОСОБА_1 надав пояснення від 13 листопада 2019 року, в якому наголосив на тому, що у зв`язку з тим, що наказом від 14 серпня 2019 року №884/о скасований наказ від 02 липня 2019 року №708/о т.в.о. директора ОСОБА_2 дозволив йому «тимчасово, до визначення нового робочого місця» перебувати в його кабінеті, про що відповідно було повідомлено в.о. директора ОСОБА_3 службовою запискою від 07 листопада 2019 року. Також позивач зазначив, що був ознайомлений з наказом від 08 листопада 2019 року №3/А лише 12 листопада 2019 року (а.с.91 т.1). 

Наказом від 05 грудня 2019 року №1253/о ОСОБА_1 , головний радник директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Украероруху, був звільнений з роботи за прогул без поважних причин 08, 11, 12, 13, 14 листопада 2019 року та відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 15 листопада 2019 року, на підставі п.4 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с.157 т.1). 

Змістом службової записки позивача про відсутність для нього місця у будь-якому робочому кабінеті головного офісу Украероруху (м.Бориспіль) від 07 листопада 2019 року підтверджується, що в.о. директора ОСОБА_3 та безпосередній керівник ОСОБА_1 - начальник департаменту персоналу Єрошкіна А.В. були обізнані про місцезнаходження ОСОБА_1 в приміщенні відокремленого структурного підрозділу Украероруху Центр авіаційної підготовки та сертифікації, скорочено ВСП ЦАПС (м. Київ) (а.с.91. т.1). 

Із пояснень ОСОБА_1 від 19 листопада 2019 року слідує, що у зв`язку з непідготовленістю робочого місця - приміщення 65 другого поверху їдальні РСП «Київцентраеро» у м.Борисполі 14 листопада 2019 року він також знаходився в ЦАПС (м.Київ) (а.с.96 т.1). 

Про непідготовленість робочого місця свідчить також акт перевірки робочого місця № 4.4.1-10/53/19, яка організована згідно з наказом від 08 листопада 2019 року №3/А.

Отже, позивач 8, 11, 12 та 13 листопада 2019 року знаходився у приміщенні ВСП ЦАПС (м.Київ), де у нього до 14 серпня 2019 року був робочий кабінет згідно з наказом від 02 липня 2019 № 708/о, до якого він продовжував мати доступ, тобто ОСОБА_1 8, 11, 12 та 13 листопада 2019 року знаходився на роботі, що сумнівів у суду не викликає.

Із 14 серпня 2019 року (дата скасування наказу про визначення робочого місця) по 12 листопада 2019 року (дата ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про визначення нового робочого місця) позивач через зволікання роботодавця та в порушення вимог трудового законодавства неправомірно знаходився без робочого місця, як такого.

 
Оскільки ОСОБА_1 було ознайомлено із наказом від 08 листопада 2019 року №3/А лише 12 листопада 2019 року наприкінці робочого дня, про що на наказі стоїть відповідна відмітка та проставлено підпис позивача, то акти про встановлення факту відсутності на роботі ОСОБА_1 від 08 листопада 2019 року, від 11 листопада 2019 року та від 12 листопада 2019 року не можуть вважатися належною підставою для звільнення позивача.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За таких обставин, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в пункті 24 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із відповідними змінами), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 частини першої ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 частини першої ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.76 ЦПК України.

Відповідно до Посадової інструкції головного радника директора з питань виробництва від 08 листопада 2019 року №2.2.1-14-367 головний радник готує та надає звіти щодо виконаної роботи директору Украероруху не рідше ніж два рази на місяць, а в разі виявлення ситуацій, що потребують невідкладного інформування – не пізніше наступного робочого дня; розробляє та підтримує в актуальному стані методики, інструменти та моделі, що використовуються підприємством для забезпечення ефективності фінансового стану та ліквідності підприємства; виконує затверджені директором Украероруху плани роботи, інші завдання та доручення (усні та письмові) директора підприємства або особи, що тимчасово виконує обов`язки директора на час його відсутності та інші. Для виконання покладених завдань та обов`язків головний радник має право на забезпечення необхідними умовами праці і матеріально-технічними засобами для виконання посадових обов`язків (а.с.99-103 т.1). 

Враховуючи те, що наказ від 08 листопада 2019 року № 3/А був доведений до відома ОСОБА_1 лише 12 листопада 2019 року, що п.2 наказу Украероруху від 08 листопада 2019 року № 3/А щодо обладнання робочого місця ОСОБА_1 всім необхідним, включаючи технічні засоби, виконаний лише 21 листопада 2019 року, що підтверджується актом перевірки готовності робочого місця ОСОБА_1 від 21 листопада 2019 року № 4.4.1- 10/53/19 (а.с.107 т.1), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у позивача були поважні причини для того, щоб не знаходитися безпосередньо на робочому місці, визначеному наказом від 08 листопада 2019 року №3/А, - 08, 11 та 12 листопада 2019 року, а з 13 (дата ознайомлення з наказом 12 листопада 2019 року) до 21 листопада 2019 року, - на підставі неготовності робочого місця. У даному випадку незнаходження у відповідному місці не є тотожним незнаходженню на роботі. Така нетотожність обумовлена поважними на те причинами, у яких вина позивача відсутня.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що факт порушення трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено. 

На виконання частини сьомої ст.43 КЗпП України, де зазначено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим, у разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), профспілки обґрунтували свої відмови у надання згоди на звільнення позивача, оскільки відмови аргументовані та містять посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника.

Так, 26 листопада 2019 року Первинна профспілкова організація «Інженерно технічних фахівців» (ППО «ІТФ») прийняла Рішення засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», відповідно до якого ППО «ІТФ» не надала свою згоду на розірвання трудового договору з головним радником директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Украероруху Поліщуком К.А.(а.с.109 т. 1).

Всеукраїнською профспілкою «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (ВП "ФПАРРІЗУ") 28 листопада 2019 року прийнято Рішення Пленуму Центральної Ради Всеукраїнської профспілки яким відмовлено у наданні згоди на звільнення з роботи головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.110-112 т. 1). 

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та вмотивованості висновків Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» та Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», які роботодавцем не було враховано при звільненні ОСОБА_1 .

Належними та допустимими доказами відповідачем не спростовані висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не є головою Ради підприємства, а тому звільнення з ініціативи роботодавця не потребувало згоди Ради підприємства, яка передбачена у п.7.1 Положення про Раду Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого звітно-виробничою конференцією трудового колективу Украероруху від 25 квітня 2018 року (а.с.66-71 т.1). Проте роботодавець за згодою до Ради підприємства не звертався, а відтак така не була Радою підприємства надана, хоча звільнення проведено. Не надано й доказів щодо існування у суді спорів із відповідного питання або ухвалення судом рішення з даного питання.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) збитку" (із відповідними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяний моральний збиток відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені неправомірними діями інших осіб.

Оскільки позивач незаконно звільнений з займаної посади та вирішується питання щодо відновлення його трудових прав, враховуючи вимоги справедливості, характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі, що визначив суд першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінки показанням свідків, які були допитані в суді першої інстанції, не змінюють висновків суду першої інстанції. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). 

Із огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 21 квітня 2021 року.