ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2021 року           справа №200/12238/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Казначеєв Е.Г., суддів Міронової Г. М., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.  у справі  № 200/12238/20-а (головуючий І інстанції Лазарєв В.В.)  за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                    ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач, ГУНП), в якій просив: визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з одноразової грошової допомоги премії за вересень 2016 року у розмірі 2 027,70 грн. у грудні 2016 року;  визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не здійснення повного розрахунку при звільненні;  стягнути з відповідача премію за вересень 2016 року у розмірі 2027,70 грн.;  стягнути з відповідача суму недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 11 152,35 грн.,  стягнути з відповідача суму недоотриманої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 270,37 грн.;  стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2015 року по 26.12.2016 року у сумі 27 930 грн. 22 коп.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року позов задоволено частково, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо утримання з ОСОБА_1 коштів у розмірі 2 027,70 грн. за вересень 2016 року; стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 2027  гривень 70 копійок; стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4230 грн. 00 коп; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500  гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Позивач, не погодившись з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити рішення суду першої інстанції, а саме: змінити судове рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 11 152,35 грн. та суми недоотриманої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 270,37 грн., та задовольнити позовні вимоги в цій частині; змінити судове рішення в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2016 по 23.12.2016 та стягнути усю суму середнього заробітку; змінити судове рішення в частині визначення розміру судових витратна правничу допомогу та стягнути їх в розмірі 5000грн. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що відповідачем було порушено не тільки вимоги ст.127 КЗпП України в частині необґрунтованого утримання з одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 2027,70 грн, а також неправомірне позбавлення позивача премії за вересень 2016 рік, оскільки відсутні докази застосування до позивача дисциплінарних стягнень за спірний період. Отже, при розрахунку сум одноразової грошової допомоги при звільненні та сум недоотриманої компенсації за невикористану відпустку повинно було враховано суму премії за вересень 2016 року у розмірі 2027,70 грн. Також, апелянт посилається на необґрунтоване зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду в частині яким задоволено позовні вимоги, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачу кошти у розмірі 2 027,70 грн виплачено помилково, після виявлення помилки зазначені кошти, на які позивач не мав право, утримано у тому ж розмірі. Отже, відсутня затримка розрахунку при звільнені щодо цієї суми. Також, на думку апелянта, судом не враховано пропуск позивачем строку звернення позивача до суду з позовом.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 01 серпня 1994 року по 30 вересня 2016 року.
Наказом ГУНП в Донецькій області від 30 вересня 2016 року № 47 о/с “По особовому складу” згідно з п. 9 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про Національну поліцію” підполковника поліції ОСОБА_1 (М-084076), старшого оперуповноваженого в ОВС управління кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області звільнено з 30 вересня 2016 року з виплатою компенсації за 4 доби невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році, вислуга років для виплати грошової допомоги складає 23 роки 06 місяців 15 днів (а.с. 17).
Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 08 травня 2020 року, ОСОБА_1 нараховано: одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 41305,00 грн., з розрахунку місячного грошового забезпечення, встановленого на день звільнення: посадовий оклад 2700,00 грн. + оклад за спеціальним званням 2200,00 грн. + надбавка за вислугу років (45%) 2205 грн. + надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (15%) 405,00 грн.); компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку за 2016 рік в сумі 1001,32 грн (із розрахунку посадовий оклад 2700,00 грн. + оклад за спеціальним званням 2200,00 грн. + надбавка за вислугу років (45%) 2205 грн. + надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (15%) 405,00 грн. 
Вказані кошти перераховані 23 грудня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням від  22 грудня 2016 року №2070 (а.с. 76). 
З нарахованого грошового забезпечення відраховано помилково виплачену у вересні 2016 року суму коштів 2027,70 грн. (а.с. 22).
Наказ (розпорядження) про відрахування вказаних коштів відповідачем не видавався. 
Грошове забезпечення ОСОБА_1 за липень 2016 року становило 9501,52 грн., за серпень 2016 року – 9537,70 грн. (а.с. 88).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно відрахував із одноразової грошової допомоги при звільненні позивача у грудні 2016 року грошові кошти у розмірі 2027,70 грн. Також, враховуючи розмір заборгованості, дії позивача та відповідача, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4230 грн., що становить 10% від недоплаченої суми у період з 30.09.2016 по 23.12.2016.
Відмовляючи в задоволені частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був премійований у вересні 2016 року, відсутні підстави для включення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та розрахунку компенсації за невикористані  дні відпустки коштів у сумі 2027,70 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ст. 94 Закону України «Про національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до вимог п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 р. №988  «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»  (далі по тексту Постанова КМУ №988), грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.
Відповідно до пункту 7 Постанови №988 Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів постановлено затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання.
З метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 р. № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання .
Порядок та умови визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (п. 1 розділу І Порядку № 260).
Відповідно до п. 3 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 12 розділу ІІ Порядку № 260 визначено, що Керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.
Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.
Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.
У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.
Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.
Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.
Поліцейським поліції охорони виплата премії здійснюється щомісяця до 07 числа за минулий місяць разом з виплатою грошового забезпечення.
Наказом ГУНП в Донецькій області від 22.12.2015 № 142 затверджене Положення про преміювання поліцейських ГУНП в Донецькій області (далі - Положення № 142).
Згідно з підпунктом 3.1. пункту 3 Положення № 142, преміювання визначається за результатами служби за місяць за такими показниками: 1) неухильне дотримання положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійність виконання своїх службових обов`язків відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) виконання заходів, передбачених планами роботи Національної поліції України, відповідного територіального органу та підпорядкованого йому структурного підрозділу; 4) виконавська дисципліна (виконання доручень Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівництва Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції України та відповідного територіального органу); 5) своєчасність та якість підготовки наказів, довідкових, аналітичних та інших матеріалів, що стосуються діяльності Національної поліції України; 6) виявлення причин та умови, що сприяють учиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, ужиття в межах своєї компетенції заходів для їх усунення; 7) ужиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічної безпеки, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; 8) службова дисципліна.
Відповідно до підпункту 4.1. пункту 4 Положення № 142, зменшення премії чи позбавлення її в повному обсязі поліцейським, які не забезпечили своєчасного виконання покладених на них обов`язків, не виконали хоча б один з показників преміювання або допустили порушення службової дисципліни, в кожному окремому випадку оголошується в наказі начальником органу або його заступником у межах повноважень і повідомляється поліцейським під розписку.
Підпунктом 5.1. пункту 5 Положення № 142 наказ про встановлення розміру премії поліцейським готує відповідний підрозділ кадрового забезпечення на підставі поданих списків, погоджений із заступником начальника органу відповідно до функціональних повноважень та підписаний керівником органу, терміном до 25-го числа місяця, за який установлюється премія. Після цього наказ подається до відповідної фінансової служби органу.
Таким чином нормами законодавства визначено сукупність підстав, що впливають на встановлення розміру премій поліцейському. 
Суд зазначає, що премія відноситься до виду заохочення за результатами служби поліцейського відповідно до його особистого вкладу в загальні результати служби. Отже, премія є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського, але її розмір і виплата залежать від дотримання певних умов, зокрема, від професійного виконання поліцейським своїх обов`язків, виконання наказів і доручень керівництва, виконання планів роботи та ін. Нормами чинного законодавства не визначено фіксований розмір премії, який має встановлюватися щомісяця. Розмір премії поліцейським встановлюється за рішенням начальника ГУНП до результатів служби за місяць шляхом видання відповідного наказу.
При цьому, встановлення премій є правом керівника, а не його обов`язком, а встановлення цих премій можливе лише при наявності відповідних бюджетних асигнувань,.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі №819/1613/16, від 13 листопада 2019 року у справі №818/819/17.
Зазначене спростовує посилання позивача на неправомірне позбавлення позивача премії за вересень 2016 рік.
Відповідно до додатку №4 до наказу від 24.09.2020 №1520 про встановлення у вересні 2016 року премії та додаткових видів грошового забезпечення і заробітної плати працівникам апарату ГУНП в Донецькій області та територіальних органів, ОСОБА_1 відсутній в списку поліцейських, що подаються на преміювання за результатами роботи з 01.09.2016 по 30.09.2016 (а.с. 172-345).
Суд зазначає, що не  прийняття керівником установи в межах своєї компетенції рішення про преміювання, не можна кваліфікувати як неправомірне, оскільки, як зазначалось це є правом керівника, а не його обов`язком.
Аналізуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами в частині не включення позивача до списку поліцейських, що подаються на преміювання за результатами роботи з 01.09.2016 по 30.09.2016.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивачу у вересні 2016 року було виплачено суму коштів 2027,70 грн.
З пояснень відповідача та матеріалів справи вбачається, що вказана сума є помилкова нарахована та виплачена премія за вересень 2016 року, яку відповідачем відраховано з нарахованого грошового забезпечення а саме з одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с. 22).
Надаючи правову оцінку вказаним діям відповідача суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання ж відрахування (повернення) зайво (помилково) виплачених сум, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Статтею 127 Кодексу законів про працю України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Згідно з положенням частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. 
У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Таким чином, зобов`язання щодо повернення зайво виплачених сум виникає у працівника у випадку рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату, або у разі недобросовісності набувача такої виплати та здійснюється на підставі відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу. 
За положенням п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів,  пов`язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що: 1) вимоги  про  повернення  працівником  авансу,  виданого  в рахунок  заробітної  плати,  і  сум,  зайво  виплачених  внаслідок лічильних помилок,  а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу,  виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості  чи  на  господарські  потреби,  розглядаються судами  в тому разі,  коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв`язку  з  тим,  що  працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження),  або з інших  причин. До   лічильних  помилок  належать  неправильності  в  обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий  період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів,  у  тому числі колективного договору; 2) не утримані при звільненні  суми  за  невідпрацьовані  дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі,  коли трудовий  договір  припинено  з  підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст.40 КЗпП, а також при направленні на  навчання  та  у  зв`язку  з  виходом  на пенсію.
Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до  суду стосовно  до  правил  ч.2  ст.233  КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. 
Отже, законодавцем визначено конкретний перелік підстав, за наявності яких роботодавець має право провести відрахування із заробітної плати працівника і таке відрахування можливе лише на підставі відповідного наказу (розпорядження).  
Суд зазначає, що у цій справі про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачем складено довідку без видачі відповідного наказу та без урахування змісту статті 127 КЗпП України та статті 1215 ЦК України.
Крім того, виплата сум премій позивачу проведена відповідачем добровільно за відсутності рахункової помилки з його боку; недобросовісність з боку працівника не встановлена.
Таким чином, у позивача не виникло зобов`язання щодо повернення зайво виплачених сум, а тому таке зобов`язання не може бути зараховано як зустрічне.
На підставі викладеного суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач безпідставно відрахував із одноразової грошової допомоги при звільненні позивача у грудні 2016 року грошові кошти у розмірі 2027,70 грн.
Стосовно посилання відповідача на пропуск строку зверненням суду з позовними вимогами в цій частині, суд зазначає наступне.
За приписами частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з частиною 1  статті 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
В аспекті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що оскільки позивач звернувся з позовними вимогами щодо неправомірного відрахування із одноразової грошової допомоги при звільненні позивача у грудні 2016 року грошові кошти у розмірі 2027,70 грн, тобто про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, застосуванню підлягають саме положення   статті 233 КЗпП України.
Стосовно посилань позивача не неправомірний розрахунок сум одноразової грошової допомоги при звільненні та сум недоотриманої компенсації за невикористану відпустку без врахування сум премії за вересень 2016 року у розмірі 2027,70 грн, та  стягнення суми недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 11 152,35 грн. та недоотриманої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 270,37 грн. суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 9 Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (у редакції, яка діяла на час звільнення позивача з посади; далі – Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Положення аналогічного змісту містяться у пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей” (далі – Порядок № 393), згідно з яким військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до пункту 6 розділу VI Порядку № 260 нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.
Отже за приписами пункту 6 розділу VI Порядку № 260 при розрахунку грошового забезпечення для визначення одноразової грошової допомоги при звільненні врахуванню підлягає премія у розмірі встановленому на день звільнення наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
Згідно п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, при розрахунку компенсації за невикористані  дні відпустки  враховуються розмір місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства.
Як зазначалось, позивач відсутній в списку поліцейських, що подаються на преміювання за результатами роботи з 01.09.2016 по 30.09.2016 (а.с. 172-345).
Суд наголошує, що як загальними так і спеціальними нормами законодавча не передбачено врахування в розрахунок сум одноразової грошової допомоги при звільненні та сум недоотриманої компенсації за невикористану відпустку, сум зайво (помилково) виплачених сум.
Таким чином, враховуючи, що позивач не був премійований у вересні 2016 року, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для включення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та розрахунку компенсації за невикористані  дні відпустки коштів у сумі 2027,70 грн.
Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці поліцейським, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, враховуючи те, що спеціальне законодавство не передбачає відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, колегія суддів враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Разом з тим, відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, відступив від висновку щодо застосування частини 1 статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Як зазначалося вище, позивача звільнено зі служби 30 вересня 2016 року та остаточний розрахунок  проведено 26.12.2016, що не заперечується сторонами.
Як свідчать матеріали спарви, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в грудні 2020 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
З огляду на викладене, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, суд дійшов до висновку про необхідність залишення позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій справі.
З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення в цій частині з порушенням норм процесуального права.
Щодо посилання апелянта на необґрунтоване зменшення судом першої інстанції суми витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не наведено в чому саме полягає помилковість висновків суд першої інстанції.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що судове рішення суду підлягає скасуванню в цій частині внаслідок неправильного тлумачення норм законодавства з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.  у справі  № 200/12238/20-а – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.  у справі  № 200/12238/20-а – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.  у справі  № 200/12238/20-а скасувати в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, прийняти нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2015 по 26.12.2016 у сумі 27 930 грн. 22 коп - залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.  у справі  № 200/12238/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 23 червня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                Е.Г. Казначеєв 

Судді                                                                                    Т.Г. Гаврищук 

                                                                                                   Г.М. Міронова