ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року  
м. Черкаси   

справа № 694/1536/20,  провадження № 22-ц/821/971/21 категорія: 304090000		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач: ОСОБА_1 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Сакун Д.І., дата складання повного тексту 23 лютого 2021 року. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» Кіріченко В.М. (далі - Банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 25.02.2014 року.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 11 000 грн.
У порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання, за вказаним договором, належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18.10.2020 року виникла заборгованість у сумі 55154,45 грн., яка складається із: 
28745,13 грн. – заборгованість за тіло кредиту,
в т.ч. 0,00 грн. – заборгованість за поточним кредитом;
28745,13 – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками;
10331,28 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.
16078,04 грн. – нарахована пеня;
0,00 грн. – нараховано комісії.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 55154,45 грн. за кредитним договором № б/н від 25.02.2014 року та судові витрати в сумі 2102,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав жодного доказу, що надані ним Умови та Правила надання банківських послуг дійсно є складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Встановлено, що згідно з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку у ОСОБА_1 відсутня заборгованості по тілу кредиту у вказаний Банком період.
А тому, враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. подала до Черкаського апеляційного суду скаргу, в якій просить рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог за тілом кредиту та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідача.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні тіла кредиту є необґрунтоване та незаконне, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що заповнення анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг саме 25.02.2014 року надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування, повторне заповнення анкети (укладення додаткового договору) не потрібно. 
Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якою клієнт визначає самостійно за своєю потреби.
Таким чином, на підставі підписаної анкети-заяви від 25.02.2014 року відповідачці було видано кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до 12/19, тобто до 31 грудня 2019 року, інших договорів між сторонами не укладалось.
Після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, відповідач здійснив дії щодо проведення її активізації, користувався картою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції зробив висновок, що за весь період користування кредитними коштами відповідачем було знято з рахунку 28745,13 грн., а сплачено 51359,52 грн., то у відповідачки ОСОБА_1 відсутня заборгованість по тілу кредиту у вказаний Банком період.
Однак, даний висновок суду, що відповідачем фактично отримані кошти сплачені, і саме із цієї підстави, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, є помилковим.
Якщо проаналізувати розрахунок заборгованості, а саме графи «Витрати клієнтом кредитних коштів» за період з 08.04.2016 року по 18.10.2020 року складають 65047,43 грн., а з графи «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» за вказаний період складає 51472,47 грн. Таким чином, різниця між витрати та погашення станом на 18.10.2020 року складає 13574,96 грн. і підлягає до стягнення з відповідачки.
Основними вимогами банку за кредитними договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів і ця умова є істотним фактом при надані кредитних коштів.
У зв`язку із зазначеним, викладені обставини в рішенні суду першої інстанції є необґрунтованими, висновки помилковими, такими, що не мають свого підтвердження, оскільки місцевий суд не дослідив безпосередньо матеріали справи та надані докази. 

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

25.02.2014 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 25.02.2014 року.
До кредитного договору банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті Банку.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банку, заборгованість за кредитом відповідача станом на 18.10.2020 року становить 55154,45 грн., яка складається із: 28745,13 грн. – заборгованість за тіло кредиту, в т.ч. 0,00 грн. – заборгованість за поточним кредитом; 28745,13 – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 10331,28 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625., 16078,04 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії.

1.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості по простроченому тілу кредиту, заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, нарахованою пенею.
Зважаючи на те, що позивач АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для стягнення тіла кредиту у визначеному позивачем розмірі, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту в розмірі 28745,13, адже, згідно ч.1 ст.13, ч.1 ст.367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем фактично отримані кошти сплачені.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду, виходячи із наступного.
Встановлено, що 25.02.2014 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, у якій заповнено графи лише особистих даних (а.с. 13). 

У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд враховує, що додана до позову копія наказу АТ КБ «ПриватБанк» № СП-2013-7069473 від 17.12.2013 року «Про актуалізацію Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с. 41), містить відомості щодо внесених змін до вказаних Умов та Правил у форматі таблиці «було-стало» (перелік із дев`яти положень), однак не підтверджує факт чинності саме наданого позивачем витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку на час підписання   ОСОБА_1 анкети-заяви.
З огляду на відсутність в анкеті-заяві строку кредитування (строку повернення відповідачем кредиту) та ненадання суду доказів пред`явлення Банком в порядку статті 530 ЦК України відповідної вимоги щодо виконання позичальником обов`язку із повернення кредиту до подання цього позову, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за визначений банком у позові період.
Разом з тим, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту.
Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції, виходив із того, що із розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованості по тілу кредиту у вказаний Банком період.
Звертаючись до суду із даним позовом банк надав суду зокрема Анкету-заяву від 25.02.2014 року за підписом ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 за період із 08.04.2016 року по березень 2020 року, довідку про видачу відповідачу кредитної карти із зазначенням строку її дії, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 .
При цьому, банк стверджував, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо їх повернення.
Апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).
Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за якою обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності із розрахунком заборгованості та з іншими доказами, підтверджує заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом.
Дослідивши розрахунок заборгованості, а саме графи «Витрати клієнтом кредитних коштів» та «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості», колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 не повному об`єму погасила фактично отриманні кошти.
Оскільки, «Витрати клієнтом кредитних коштів» за період з 08 квітня 2016 року по грудень 2019 (строк дії кредитної карти) складають 57973,20 грн., а «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» з 08 квітня 2016 року по 18 жовтня 2020 року складає 51471,44 грн.
Таким чином, різниця між «Витратами клієнта кредитних коштів» та «Сумою коштів внесених клієнтом на погашення кредиту» станом на 18.10.2020 року складає 6501,76 грн. та підлягає стягненню з відповідача.
За таких обставин висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредитом не узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18), від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц (провадження № 61-47353св18) та від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц (провадження № 61-39196св18), у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18 (провадження № 61-6279св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20).
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку в повному об`ємі не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 суми непогашеного кредиту у розмірі 6501,76 грн.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні тіла кредиту, та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.02.2014 року в розмірі 6501,76 грн. (тіло кредиту).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, до скасування та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» задоволена частково, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 960,97 грн. (247,80 грн. – за подачу позовної заяви + 713,17 грн. – за подачу апеляційної скарги, а всього 960,97 грн.)
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року в частині заборгованості за тілом кредиту скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.02.2014 року у сумі 6501,76 грн. (тіло кредиту) та судовий збір в розмірі 960,97 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        О.В. Карпенко

                                                                        Л.І. Василенко