Постанова                       
Іменем України       
03 червня 2021 року
м. Київ
справа № 705/3172/19
провадження № 61-10103св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Руслан Романович, на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року в складі судді Гудзенко В. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду 
від 23 червня 2020 року в складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., 
Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - ПрАТ «СК «Провідна») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2018 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), під час якої автомобіль Mercedes-Benz, 
під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода 
ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув на місці ДТП.
За вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною другою статті 286 КК України.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 10 січня 2018 року смерть ОСОБА_3 настала внаслідок прямого причинного зв`язку 
з ДТП.
Вказувала, що станом на час звернення до суду з позовом досудове розслідування триває, проте відсутність рішення суду щодо вини володільця джерела підвищеної небезпеки не перешкоджає вирішенню питання щодо стягнення з володільця джерела підвищеної небезпеки чи страхової компанії, яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність, завданої шкоди, оскільки шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини її заподіювача, що передбачено статтею 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , тому вважає, що у неї виникло право на відшкодування шкоди за рахунок ПрАТ «СК «Провідна», 
оскільки станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана 
з експлуатацією транспортного засобу Mercedes-Benz, була застрахована саме у відповідача.
Представник позивача 12 листопада 2018 року повідомив 
ПрАТ «СК «Провідна» про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язану з втратою годувальника. Проте, страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, страхова компанія не здійснила у зв`язку з тим, що позивач не надала документи на підтвердження факту перебування позивача на утриманні свого сина.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» 134 028 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх прийняття
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування для заявника була допомога з боку особи,  яка надавала йому утримання. 
При цьому, позивач не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТП, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Разом з тим, сам факт пенсійного віку позивача та проживання її однією сім`єю з ОСОБА_3 не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, 
а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.
Крім довідки селищної ради, суду не надано доказів, що свідчать про перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина та її потреби 
у матеріальній допомозі. Матеріали справи не містять довідки про доходи загиблого за останні дванадцять місяців до ДТП, що унеможливлює встановлення обставини наявності таких доходів останнього та можливості утримання своєї матері.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про 
задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодекс України (далі - ЦПК України) (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник 
у касаційній скарзі зазначає, що суди попредніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1058/18-ц (провадження № 61-2386сво19) та від 06 травня 2020 року 
у справі № 742/554/19 (провадження № 61-20355св19).
Також заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). Зокрема, вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18), який застосований судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
Крім того, заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень. Заявник зазначає про відсутність єдиного висновку Верховного Суду щодо питання про відшкодування шкоди чоловіку, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, та особам з інвалідністю, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті прав на одержання від нього утримання.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 подала до 
суду докази на підтвердження обставин перебування на утриманні 
ОСОБА_3 , а саме: довідку Бабанської селищної ради Уманського району Черкаської області від 07 листопада 2018 року (в якій зазначено, що вона перебувала на утриманні сина) та довідку Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Уманської районної ради від 07 червня 2019 року (в якій зазначено, що вона знаходиться на диспансерному обліку з 2015 року 
в сімейного лікаря та постійно потребує лікування.
Потерпілий не мав офіційних доходів, тому позивач не змогла надати довідку про доходи ОСОБА_3 страховику, про що і повідомила останнього. Відповідача також було повідомлено, що позивачу не призначали пенсії внаслідок втрати годувальника. Надання страховику інших документів, зокрема і довідки про розмір пенсій ОСОБА_1 , не передбачено нормами матеріального права.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі 
№ 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) зазначив, що законом не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.
Умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) вказано, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, необхідно враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність 
у позивача потреби у матеріальній допомозі лише з тих підстав, що вона не надала доказів, що розмір її пенсії не перевищує прожитковий мінімум.
Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Р. Р., 08 липня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 09 січня 2018 року відбулася ДТП, під час якої автомобіль Mercedes-Benz, під керуванням водія ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув на місці ДТП.
За вказаним фактом Головіне управління Національної поліції України 
в Черкаській області внесло відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною другою статті 286 КК України.
Під час досудового розслідування призначено та проведено судово-медичну експертизу, відповідно до висновку якої від 10 січня 2018 року тілесні ушкодження у ОСОБА_3 знаходяться у прямому причинному зв`язку з ДТП, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , та настанням його смерті.
ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 та пенсіонером за віком.
Відповідно до довідки від 07 листопада 2018 року, виданої Бабанською селищною радою Уманського району Черкаської області, станом на час ДТП ОСОБА_1 фактично перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 .
Станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана 
з експлуатацією автомобіля Mercedes-Benz, була застрахована у ПАТ «СК «Провідна».
Представник позивача 12 листопада 2018 року направив ПрАТ «СК «Провідна» повідомлення про настання страхового випадку та звернувся 
із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування, пов`язану з втратою годувальника. Страховик вказане повідомлення отримав 27 листопада 2018 року.
Листом від 12 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що страховику не надано належних доказів перебування позивача на утримання померлого годувальника. Зазначено, що ПрАТ «СК «Провідна» буде прийнято рішення про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника у разі надання документу, що підтверджує факт перебування на утримання померлого, або надання судового рішення, яким буде встановлено вказаний факт.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, при вирішенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Р. Р., звернулася до суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що існує різна правова позиція Верховного Суду щодо відшкодування шкоди чоловікові дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.
Зазначала, що у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 165/325/17 (провадження № 61-11674св18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 (провадження № 61-20355св19), від 13 березня 2019 року у справі 
№ 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) викладено різні правові позиції щодо наявності обставин, які визначають потребу особи 
у матеріальній допомозі.
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему 
і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховний Суд дійшов висновку, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. 
Відповідно до вимог ЦПК України Велика Палата Верховного Суду уповноважена відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.
У справі № 165/325/17, від висновку Верховного Суду в якій заявник пропонує відступити, суди встановили факт родинних відносин між позивачем та загиблим, який мав двох неповнолітніх дітей. Позивач на день смерті сина не працював, був інвалідом 2 групи загального захворювання довічно, отримував пенсію по інвалідності, перебував на диспансерному обліку. Суди встановили місце роботи загиблого та його середньовічний заробіток.
У вказаній справі позивач просив стягнути з фізичної особи як винуватця ДТП кошти у відшкодування шкоди за період з 04 серпня 2011 року по 30 червня 2017 року та щомісячно визначену суму на відшкодування шкоди, завданої смертю сина, починаючи з липня 2017 року.
Касаційний суд під час розгляду справи № 165/325/17 (провадження 
№ 61-11674св18) у постанові від 18 квітня 2018 року зазначив, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходив з того, що суди не врахували, що виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. Крім того, встановивши, що на день смерті загиблий мав двох неповнолітніх дітей, які мають право на відшкодування шкоди до досягнення повноліття, суд не вирішив питання залучення до участі у розгляді даної справи їх законного представника. Визначений розмір відшкодування шкоди на користь батька загиблого може впливати на інтереси дітей.
Обґрунтовуючи необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, заявник посилався, зокрема, на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), предметом якої є стягнення аліментів з відповідача на утримання 
позивача - непрацездатної матері. В указаній справі суди встановили, що відповідач, який працює та має середній заробіток, є сином позивача, яка є пенсіонеркою та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Предметом розгляду справи № 643/207/16-ц, за результатами якої прийнято постанову Верховного Суду від 13 березня 2019 року (провадження 
№ 61-33638св18), на яку міститься посилання у вищевказаній заяві ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Р. Р., є відшкодування за рахунок страховика майнової та моральної шкоди, завданої смертю потерпілого. Під час розгляду зазначеної справи суди встановили, що позивач є дружиною потерпілого, який загинув внаслідок ДТП. Страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням свідоцтва про право на спадщину та довідки про надання пенсії по втраті годувальника.
У справі № 742/554/19, в якій було прийнято постанову Верховного Суду 
від 06 травня 2020 року (провадження № 61-20355св19), на яку посилається заявник, предметом позову є стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), страховика та Управління Служби безпеки України в Чернігівській області моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Суди встановили, що внаслідок ДТП загинула пасажир автомобіля ВАЗ 21101, іншим учасником вказаної пригоди був автомобіль Peugeot Boxer, який використовувався співробітником Управління Служби безпеки України в Чернігівській області під час виконання службового завдання. Верховний Суд дійшов висновку, що особами, у яких виник обов`язок з відшкодування шкоди, є водій автомобіля ВАЗ 21101 та роботодавець водія, який керував автомобілем Peugeot Boxer. Касаційний суд зазначив, що необхідно враховувати, що позов до водія автомобіля ВАЗ 21101 пред`явлений не був, а його відповідальність була застрахована. Позивачам завдано шкоду спільними діями водіїв, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, питання про обов`язок відшкодувати завдану шкоду необхідно вирішувати за правилами частини другої статті 1188 ЦК України.
При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Разом з тим, у справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18) та 
у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) міститься різний предмет та підстави позовів, суди встановили різні фактичні обставини справи, у зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним, а спірні правовідносини у цих справах не 
є подібними.
У справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18) та у справах 
№ 742/554/19 (провадження № 61-20355св19), № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) суди встановили різні фактичні обставини справи, суб`єктний склад сторін є відмінним, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
У поданій заяві відсутні посилання на обставини справи, які по 
різному трактуються судами у справах з аналогічними обставинами та правовідносинами, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему 
і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
У рішенні від 27 вересня 1990 року в справі «Коссі проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що, хоча він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення. У рішенні від 18 січня 2001 року 
у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Оскільки Конвенція є передусім та в основному системою захисту прав людини, ЄСПЛ має стежити за змінами умов 
у державі-відповідачі та в інших договірних державах і реагувати, зокрема, на будь-який консенсус між ними як на досягнуті стандарти, до яких слід прагнути.
Отже, якщо існує необхідність відступу, така необхідність виникає з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
На підставі викладеного, відсутні правові підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення питання щодо відступлення від висновку Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18), оскільки відсутні підстави стверджувати про наявність розходжень у судові практиці, тому 
у задоволенні вказаного вище клопотання необхідно відмовити.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами як потребу 
у матеріальній допомозі, так і те, що син ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника позивачу необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТП, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, позивач не надала відповідачу всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів. Разом з тим, сам факт пенсійного віку позивача та проживання її однією сім`єю з ОСОБА_3 не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів, враховуючи наступне.
Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній 
у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася 
і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється 
з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених 
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 
36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам 
з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку 
і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Проте, позивач не довела належними та допустимими доказами, що вона перебувала на утриманні ОСОБА_3 , а в матеріалах справи відсутні докази про доходи останнього та його можливість утримувати 
ОСОБА_1 , як і докази про те, що вона потребувала такої допомоги.
Також, апеляційний суд правильно зазначив, що довідки органу місцевого самоврядування не підтверджують факт перебування позивача на утриманні свого сина.
Разом з тим, пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.
Згідно з пунктом 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
З доданих до матеріалів справи повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування вбачається, що страховику не було подано документи, які підтверджують перебування позивача на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, наданих ОСОБА_1 як утриманцю внаслідок втрати годувальника.
Надана відповідачу довідка про місце реєстрації і проживання позивача 
та її сина не підтверджують факту перебування  ОСОБА_1 на утриманні  ОСОБА_3 .
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19).
Отже, матеріали справи не містять доказів надання страховику всіх визначених пункті 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування.
Листом від 12 червня 2019 року відповідач відмовив ОСОБА_1 
у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що страховику не надано належних доказів перебування позивача на утримання померлого годувальника. Зазначено, що ПрАТ «СК «Провідна» буде прийнято рішення про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника у разі надання документу, що підтверджує факт перебування на утримання померлого, або надання судового рішення, яким буде встановлено вказаний факт.
Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивач, після отримання листа від 12 червня 2019 року, надала страховику документи, які зазначені 
у цьому листі, для прийняття рішення про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника.
На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку про відмову 
в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не подала належних та допустимих доказів, що вона мала право на страхове відшкодування 
в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України з тих підстав, що суди попредніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1058/18-ц (провадження № 61-2386сво19) та 
від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 (провадження 
№ 61-20355св19), оскільки в зазначених справах та у справі, що є предметом касаційного перегляду, фактичні обставини справи, суб`єктний склад сторін 
є відмінним, у зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
Помилковим є посилання касаційній скарзі на пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України з тих підстав, що відсутній єдиний висновок Верховного Суду щодо питання про відшкодування шкоди чоловіку, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, та особам з інвалідністю, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, оскільки 
у наведених позивачем зразках судової практики встановлено не аналогічні фактичні обставини на різних доказах, матеріально-правове регулювання зазначених правовідносин є різним, тому висновки судів за таких обставин можуть бути різними.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 подала до суду докази на підтвердження обставин її перебування на утриманні ОСОБА_3 , а саме: довідки органу місцевого самоврядування та лікарської установи, оскільки вказані докази були належним чином досліджені судами попередніх інстанції та встановлено, що вони не підтверджують заявлених у позові вимог. При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Доводи касаційної скарги, що потерпілий не мав офіційних доходів, тому позивач не змогла надати довідку про доходи ОСОБА_3 страховику, а їй не призначали пенсії внаслідок втрати годувальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені доводи не можуть підтверджувати обставин перебування позивача на утримання свого сина. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд першої інстанції ухвалив рішення та апеляційний суд прийняв постанову з додержанням норм матеріального 
і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, 
а судових рішень без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 403, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Руслан Романович, про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лабик Руслан Романович, залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 червня 
2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. А. Стрільчук