ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

27 травня 2021 року
м. Харків

справа № 637/536/20
провадження № 22-ц/818/1271/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року в складі судді Тордії Е.Н.,

у с т а н о в и в:

В червні  2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 30 грудня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 15000 грн зі строком повернення до 31 березня 2020 року. На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 написав розписку. Зазначає, що взяті на себе зобов`язання відповідачем не виконано, суму позики не повернуто.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його корить суму боргу за договором позики від 30 грудня 2019 року в розмірі 15000 грн. 

13 серпня 2020 року  ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив мотивовано тим, що грошові кошти за борговою розпискою від 30 грудня 2019 року не передавались, про що свідчить відсутність підпису ОСОБА_1 на розписці. Позивач обіцяв передати вказані кошти після написання розписки, однак кошти передані не були. Крім того, в матеріалах справи відсутній договір позики. 

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 15000 грн та 840 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 30 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на виконання умов якого відповідач надав позивачу розписку, однак відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив факт отримання ним будівельних матеріалів, за які не розрахувався, у зв`язку з чим надав позивачу боргову розписку. 

27 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована доводами, які є аналогічними доводам позовної заяви. Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначав, що не надавав йому кошти в розмірі 15000 грн. Було встановлено, що в період укладення договору позики він працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Уніта», директором якого є ОСОБА_1 , однак будівельні матеріали від позивача він не отримував. 

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду  апеляційної скарги має право  залишити  судове рішення  без змін,  а скаргу  без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що 30 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15000 грн та зобов`язався повернути зазначену суму коштів до 31 березня 2020 року.

Доказів повернення коштів матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення в ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти за борговою розпискою від 30 грудня 2019 року не передавались, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач долучив до матеріалів справи оригінал розписки, при цьому в суді першої інстанції оригінал розписки оглядався суддею, а копія розписки засвідчена підписом судді.

Крім того, ОСОБА_2 не оспорював свій підпис на розписці про отримання у борг суми в розмірі 15000 грн. 

Доказів на підтвердження отримання відповідачем будівельних матеріалів матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. 

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 28 травня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.М.Хорошевський 

В.Б.Яцина