ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2021 р.                                Справа №914/2376/20
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Федорів Н.В.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буське сорто-насінницьке підприємство»
на рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 (повний текст рішення складено 21.12.2020, суддя Іванчук С.В.)
у справі № 914/2376/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агрозахід", с.Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Буське сорто-насінницьке підприємство", с. Ожидів Буського району Львівської області
про стягнення 981002,30 грн. заборгованості

представники:
від позивача – Зарішняк О.І.,
від відповідача – Кобрин Л.О.

07.09.2020 до Господарського суду Львівської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі – ТзОВ) "Сервіс-Агрозахід" із позовом про стягнення з ТзОВ "Буське сорто-насінницьке підприємство" про стягнення 981002,30 грн. заборгованості, а саме, 674309,49 грн. основного боргу, 25063,89 грн. пені, 76336,07грн. 39% річних, 202292,85 грн. 30% штрафу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач порушив умови договору поставки №13/05/20-01 від 13.05.2020 (із врахуванням додаткової угоди №1 від 01.06.2020) та не у повному обсязі здійснив оплату за поставлений йому товар згідно видаткових накладних №683 від 14.05.2020, №729 від 18.05.2020, №740 від 19.05.2020.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 позов у даній справі було задоволено.
Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується факт поставки йому товару на загальну суму 671868 грн., а також факт подальшого коригування сторонами вказаної суми на підставі додаткової угоди №1 від 01.06.2020 та відповідних розрахунків коригувань на загальну суму 12441,49 грн. За отриманий товар відповідач здійснив часткову оплату на загальну суму 10000 грн., що свідчить про те, що він не у повному обсязі виконав свої договірні зобов`язання, внаслідок чого у нього станом на момент подання позову у даній справі виникла заборгованість у розмірі 674309,49грн. Стосовно стягнення сум пені, 39% річних та 30% штрафу, суд першої інстанції визнав їх обґрунтованими, оскільки такі вимоги випливають із пунктів 7.2 та 7.3 договору поставки. Одночасно суд відхилив покликання відповідача на те, що розмір штрафних санкцій є надмірно високим, оскільки згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначив наступне: 
1) розмір штрафних санкцій, заявлених позивачем і стягнутих судом, є надмірно високим, становить непомірний тягар для споживача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором і підлягає зменшенню на підставі ч. 3 ст .551 ЦК України та ст. 233 ГК України;
2) 14.12.2020 відповідач звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із зайнятістю свого представника в інших судових засіданнях, а також у зв`язку із встановленням на території України карантину через спалах коронавірусного захворювання. З огляду на те, що строк розгляду справи станом на 14.12.2020 ще не сплив, суд повинен був задоволити відповідне клопотання відповідача, а не ухвалювати рішення по суті спору без участі його представника.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:
1) щодо твердження скаржника про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, то при укладенні договору поставки усі умови цього договору, включаючи положення про відповідальність покупця (пункти 7.2, 7.3), стороні відповідача були відомі та зрозумілі, а цей договір в сукупності його умов відповідав інтересам ТзОВ «Буське сорто-насінницьке підприємство». Розмір відповідних штрафних санкцій, установлений договором поставки, не суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яка встановлює максимально можливий розмір пені, та ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає можливість сторонам на власний розсуд узгодити розмір процентів річних, які підлягають стягненню при простроченні виконання грошового зобов`язання. При цьому, розмір штрафу, який може бути стягнуто за порушення грошового зобов`язання, законодавством України не регулюється, а відтак, визначається виключно за взаємною згодою сторін;
2) покликання скаржника на ч. 1 ст. 233 ГК України є необґрунтованим, оскільки матеріали справи свідчать про те, що за понад вісім місяців з моменту виникнення прострочення, він оплатив позивачу менше, ніж 1,50% від суми заборгованості (основного боргу). Відтак, враховуючи ступінь виконання зобов`язання боржником (мізерний), причини неналежного виконання зобов`язання (ані суду, ані позивачу жодних пояснень, доказів не надано), зважаючи на тривалість прострочення (понад вісім місяців), поведінку винної сторони (невжиття жодних заходів для виконання зобов`язання), то неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором поставки має стійкий, системний характер, виражає недобросовісність відповідача і в жодному разі не може розглядатися як винятковий випадок. Загальна сума штрафу, пені і відсотків річних, становить менше половини суми основного боргу, а відтак, враховуючи всі наведені вище обставини, така сума не є надмірною;
3) клопотання про відкладення розгляду справи вперше було заявлене відповідачем 30 листопада 2020 року (засідання було призначено на 01 грудня 2020 року) і таке клопотання суд задовольнив, а розгляд справи відклав на 15 грудня 2020 року. Вдруге клопотання про відкладення розгляду справи відповідач заявив 14 грудня 2020 року. Обидва рази відповідач заявляв клопотання всього за один день до обумовленої дати судового засідання, при тому, про відповідні обставини йому було відомо заздалегідь. Тобто, заявляючи такі клопотання всього за один день до обумовленої дати судового засідання, відповідач грубо не враховував інтереси позивача, який приїздив до суду до Львова із сусідньої Тернопільської області і діяв недобросовісно та з ознаками зловживання правом. Крім того, явка сторін у судовому засіданні була визнана судом не обов`язковою. Аргументи відповідача щодо неможливості прибуття у судове засідання у зв`язку із карантинними заходами, обмеженнями є абсурдними, так як ці ж самі обмеження не завадили представнику відповідача бути присутнім у той же день в іншому суді;
4) прохання скаржника про повну відмову у позовних вимогах, яке викладене ним у прохальній частині апеляційної скарги, жодним чином не випливає ні зі змісту самої апеляційної скарги, ні з матеріалів справи та позиції відповідача у суді першої інстанції. Зокрема, відповідач не заперечував факту поставки товару та факту наявності у нього простроченого основного боргу у розмірі 674309,49 грн.

Під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, сторонами було повідомлено суд про те, що ними ведуться переговори з приводу врегулювання спору у добровільному порядку, однак, незважаючи на відкладення судом розгляду даної справи на тривали період для надання можливості сторонам завершити розпочаті переговори, сторони так і не дійшли згоди з цього приводу.
В той же час, 22.04.2021 відповідачем було долучено до матеріалів справи копію платіжного доручення №1113 від 29.03.2021, яке підтверджує факт перерахування ТзОВ "Буське сорто-насінницьке підприємство" на користь ТзОВ "Сервіс-Агрозахід" 674309,49 грн. плати за зерно згідно договору №13/05/20-01 від 13.05.2020 (а.с. 253). Позивач не заперечує факту оплати відповідачем вказаної суми.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

13.05.2020 між ТзОВ "Сервіс-Агрозахід" (постачальник) та ТзОВ "Буське сорто-насінницьке підприємство" (покупець) було укладено договір №13/05/20-01 поставки, відповідно до якого, постачальник зобов`язався продати та поставити, а покупець зобов`язався оплатити на умовах 100% передоплати і прийняти товар - кукурудзу урожаю 2019 року насипом.
Відповідно до п. 1.2 договору визначено наступні характеристики товару: найменування (кукурудза урожаю 2019 року), кількість (130+-5%метричних тон), ціну за одну метричну тону (5400 грн. з ПДВ), умови поставки (товар повинен бути поставлений у термін до 20.05.2020 включно).
За умовами п.4.5 договору, товар вважається поставленим постачальником та прийнятим покупцем в кількості (по вазі) згідно товарно-транспортних накладних у пункті поставки.
Згідно із п.2.2 договору, покупець зобов`язаний здійснити оплату 80% вартості товару в день отримання товару та 20% після реєстрації податкової накладної.
Пунктом 5.1 договору встановлено, що сторони дійшли згоди, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і є укладеним на строк до 31 грудня 2020 року, а щодо невиконаних до цього дня зобов`язань та відповідальності - до повного їх виконання.
Додатковою угодою №1 від 01.06.2020 сторонами внесено зміни до п.1.2 договору та визначено, зокрема, що ціна товару за одну метричну тону становить 5500 грн. з ПДВ.
На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 671868 грн., що підтверджується видатковими накладними №683 від 14.05.2020 на суму 197532 грн., №729 від 18.05.2020 на суму 269568 грн., №740 від 19.05.2020 на суму 204768 грн., які підписано сторонами та скріплено їх печатками без жодних зауважень і заперечень.
Сторонами здійснено розрахунки коригування до договору з врахуванням додаткової угоди №1 від 01.06.2020 на загальну суму 12441,49 грн., а саме: розрахунок коригувань №6 від 16.06.2020 на суму 3657,85грн. до видаткової накладної №683 від 14.05.2020; розрахунок коригувань №7 від 16.06.2020 на суму 4991,80грн. до видаткової накладної №729 від 18.05.2020; розрахунок коригувань №8 від 16.06.2020 на суму 3791,84 грн. до видаткової накладної №740 від 19.05.2020. Вказані розрахунки підписані та скріплені печатками двох сторін.
Факт поставки та отримання обумовленого договором товару відповідач не заперечує.
До матеріалів справи долучено копії податкових накладних на поставку товару за спірними видатковими накладними, зокрема №107 від 14.05.2020 на суму 197532 грн., №196 від 18.05.2020 на суму 269568 грн., №219 від 19.05.2020 на суму 204768 грн. Також в матеріалах справи наявні квитанції про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, з яких вбачається, що складені позивачем податкові накладні зареєстровано: 29.05.2020 на суму 197532 грн. за податковою накладною №107 від 14.05.2020; 12.06.2020 на суму 269568 грн. за податковою накладною №196 від 18.05.2020; 12.06.2020 на суму 204768 грн. за податковою накладною №219 від 19.05.2020.
Відповідач здійснив часткову оплату за отриманий товар на загальну суму 10000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №782 від 18.06.2020 на суму 10000 грн.
У зв`язку із частковою сплатою відповідачем вартості поставленого товару, позивач надіслав на його адресу вимогу №168 від 07.07.2020 про сплату основного боргу в розмірі 674309,49 грн., а також нарахованої згідно розрахунку пені, 39% річних, 30% штрафу, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та чеком №4600500861527 від 07.07.2020.
Вказана вимога не була виконана відповідачем.
Згідно із ч.2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
З огляду на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів констатує, що станом на момент подання позовної заяви у даній справі, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки становила 674309,49 грн. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості у вказаному розмірі.
Водночас, вказана сума була погашена відповідачем у повному обсязі в ході апеляційного провадження у даній справі, про що свідчить платіжне доручення №1113 від 29.03.2021 на суму 674309,49 грн. (а.с. 253).
Відповідно до ч.1 ст. 278 ГПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 231 цього Кодексу.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Таким чином, з огляду на погашення відповідачем 674309,49 грн. основного боргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню із закриттям провадження у даній справі у цій частині.
Стосовно задоволення судом першої інстанції позову в частині стягнення з відповідача 25063,89 грн. пені, 76336,07грн. 39% річних, 202292,85 грн. 30% штрафу, колегія суддів зазначає таке:
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).
В силу ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до п. 7.2. договору поставки, покупець несе відповідальність за прострочення з оплатою вартості товару, зокрема, сплачуючи пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 39% річних від простроченої суми.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 7.3. договору поставки встановлено, що покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни товару сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 30% від суми боргу.
Керуючись вказаними положеннями договору, позивач нарахував відповідачу за період з 14.05.2020 по 04.09.2020 пеню у розмірі 25063,89 грн., 30% штрафу на загальну суму заборгованості в розмірі 202292,85 грн., а також 39% річних в розмірі 76336,07 грн. по кожній видатковій накладній за період з 14.05.2020 по 04.09.2020. Відповідні розрахунки наявні у матеріалах справи.
Перевіривши вказані суми, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість.
Водночас, як було зазначено вище, заперечення відповідача у даній справі ґрунтуються на тому, що нараховані позивачем суми штрафних санкцій є надмірно високими та є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивача. Відповідні доводи були заявлені як в суді першої інстанції, так і покладені відповідачем в основу апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України   засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінку винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), невідповідність розміру пені наслідкам порушення.
Правові позиції щодо застосування вказаних норм було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, у якій, зокрема, зазначено наступне:
- для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24);
- якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33).
Також, відповідно до правової позиції, що неодноразово висловлювалася Верховним Судом, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора, але запобігти його безпідставному збагаченню (постанови Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №916/2740/17, від 30.03.2021 у справі №908/2261/17).
З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду щодо їх застосування, колегія суддів дійшла висновку про можливість суду у спірній ситуації скористатися своїм правом, передбаченим ч.3 ст. 551 ЦК України та 1 ст. 233 ГК України та зменшити на 50% розмір штрафу, заявленого позивачем до стягнення (із 202292,85 грн. до 101146,35 грн.).
При цьому суд бере до уваги наступні фактори:
а) сукупність передбачених договором санкцій та засобів цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання та їх розмір, а саме, можливість одночасного застосування пені у розмірі подвійної інфляційної ставки НБУ, 39% річних та 30% штрафу від суми простроченого зобов`язання.
б) при одночасному застосуванні до боржника усіх наведених засобів цивільно-правової відповідальності, їхня загальна частка у позовних вимогах становить понад 31%, що свідчить про те, що відповідні заходи починають набувати ознак каральних санкцій та вказує на нерозумність та надмірність такого обсягу відповідальності боржника;
в) вищезазначений розмір пені відповідає вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; розмір процентів річних, хоча і не суперечить змісту ч.2 ст. 625 ЦК України, однак є значно більшим, ніж той, який встановлений цим Кодексом у загальному порядку (39% замість 3%). З огляду на прямі вказівки вищезазначених законодавчих актів, колегія суддів вважає, що у структурі заявлених позивачем до застосування засобів цивільно-правової відповідальності, підлягає зменшенню саме штраф, передбачений у п.7.3 договору поставки (30% від суми простроченого зобов`язання). На переконання колегії суддів розмір вказаного штрафу може бути зменшений удвічі, внаслідок чого обсяг загальної відповідальності боржника втратить ознаки надмірності, а відповідні права кредитора, пов`язані із захистом своїх інтересів, не будуть порушеними.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на наведене, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає частковому скасуванню у зв`язку з виникненням обставин, що мають наслідком часткове закриття провадження у справі, а також у зв`язку із застосуванням судом апеляційної інстанції свого права, передбаченого ч.3 ст. 551 ЦК України та 1 ст. 233 ГК України.
У зв`язку з тим, що спір у даній справі виник внаслідок дій відповідача, судовий збір за подання апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, підлягає залишенню за ним. Водночас, судова колегія звертає увагу сторін на те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», вони мають право звернутися до відповідних судів із клопотаннями про часткове повернення їм сплачених сум судового збору, які стосуються спору про стягнення основної суми заборгованості, провадження щодо якого було закрито.
Керуючись ст. 129, 231, 269, 275, 277, 278, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буське сорто-насінницьке підприємство» задоволити частково.
Рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 у справі №914/2376/20 скасувати:
- в частині стягнення 674309,49 грн. основної заборгованості, у цій частині – закрити провадження у справі;
- в частині стягнення 101146,35 грн. штрафу, у цій частині – в позові відмовити.
В решті рішення залишити без змін.

Господарському суду Львівської області видати наказ на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 07.06.2021.

Головуюча суддя          Г.В. Орищин

суддя          Н.А. Галушко

суддя          М.Б. Желік