Справа № 154/127/21 	Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/790/21  Категорія: 63 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 червня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,    
       суддів Данилюк В. А., Матвійчук Л. В., 
секретар судового засідання Галицька І. П.,
з участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Гламазди П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 березня 2021 року,        
     
В С Т А Н О В И В:

Позивач КЕВ м. Володимир-Волинський звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та до її малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовує тим, що за період проходження військової служби та перебування на посаді головного інженера КЕВ м. Володимир-Волинський, капітан ОСОБА_4 отримав службове житлове приміщення загальною площею 37,5 кв. м, що складається з 1-ї кімнати у квартирі АДРЕСА_1 на склад сім`ї з двох осіб: ОСОБА_4 – наймач, ОСОБА_2 – дружина. Зазначене службове житло виділялось рішенням Володимир-Волинської міської ради № 4 від 16.12.2010 на підставі клопотання Володимир-Волинського гарнізону та КЕВ м. Володимир-Волинський. Для зайняття службового приміщення ОСОБА_4 був виданий спеціальний (службовий) ордер № 3 від 16.12.2010. Пізніше після народження, в даній квартирі була зареєстрована дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будинок за вказаною адресою був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ. Рішенням Володимир-Волинської міської ради № 79 від 22.02.2007, однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 визнано службовою та закріплено за Володимир-Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський. 07.12.2015 рішенням Володимир-Волинського міського суду у справі № 154/3557/15 шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_2 розірвано. 29.09.2016 ОСОБА_4 був переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ № 174 від 29.11.2016 та наказу начальника КЕВ м. Володимир-Волинський № 201 від 30.11.2016. Таким чином, колишній чоловік відповідача ОСОБА_4 вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру. В даний час у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає дві особи відповідач ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку. Відповідачі мають можливість проживати в іншому власному житловому приміщенні, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року, яке видане на підставі розпорядженням № 477рв від 08.07.1999, відповідачу, ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 50,6 кв.м. У приватизації даної квартири окрім неї, приймали участь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, таким чином відповідачі фактично є спадкоємцями за законом частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_6 до його смерті. Відповідач ОСОБА_2 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, володіє також правом приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_4 з реєстраційним номером майна 5667235, та земельною ділянкою площею 2 га за адресою Полтавська обл., Миргородський р-н, с/рада Савинцівська з реєстраційним номером нерухомого майна 1946572553232. Земельна ділянка в Полтавській області відповідачем здається в оплатну оренду. 11.08.2010 ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 у відповідності до п. 17, 18 « Положення про порядок надання службових жилих приміщень в користування ними в Українській РСР» затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 08.02.1988 (чинне на теперішній час) надали письмове зобов`язання про те, що вони зобов`язуються звільнити надану їм службову жилу площу за адресою: АДРЕСА_2 у разі переводу ОСОБА_4 в іншу військову частину та в інших випадках передбачених законодавством України. Однак станом на сьогоднішній день відповідач не звільнила вище згадане службове житло. Також, ОСОБА_2 не допускає в службову квартиру працівників КЕВ м. Володимир-Волинський для виконання своїх обов`язків – обстеження квартири. Просять визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити службове жиле приміщення за вказаною адресою без надання їм іншого жилого приміщення.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський в користь ОСОБА_2 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський подав апеляційну скаргу на вказане рішення в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує, що службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 закріплене за Володимир-Волинським гарнізоном, є житловим фондом Міністерства оборони України і знаходиться на обліку КЕВ міста Володимир-Волинський. Відповідачі 20.12.2010 вселялись у вказану службову квартиру як члени сім`ї військовослужбовця-наймача ОСОБА_4 . При цьому дочка наймача ОСОБА_3 вселялась без ордера. 29.06.2016 ОСОБА_4 переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ № 174 від 29.11.2016 та начальника КЕВ м. Володимир-Волинський № 201 від 30.11.2016. Отже, чоловік відповідачки ОСОБА_2 . ОСОБА_4 вибув до нового місця служби, з реєстрації знявся та фактично звільнив службову квартиру, а відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 07.12.2015 разом з дочкою продовжує проживати в службовій квартирі. Позивач посилається на ст. 124 ЖК України відповідно до якої робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. У разі виселення з службового житла відповідачі мають можливість проживати в іншому приміщення, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року, яке видане на підставі розпорядження № 477рв від 08.07.1999, ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,6 кв. м. 30.07.2020 ОСОБА_2 згідно договору дарування від 30.07.2020 подарувала свою частку приватизованого житла в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 матері ОСОБА_7 07.10.2020 підписала заяву про те, що відмовляється від майна (частки у вказаній квартирі) – спадщини за законом, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_6 на користь іншого спадкоємця за законом – матері ОСОБА_7 , що свідчить про штучне погіршення ОСОБА_2 житлових умов. Просить задовольнити позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що спірна квартира є належним їй та її дочці житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997) з яким у відповідачів склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки вони ще з 2010 року проживають у вказаному житлі, а обгрунтування позивача не є співрозмірними для виселення. З 01.07.2002 по 16.11.2015 перебувала у трудових відносинах з КЕВ міста Володимир-Волинський, що не оспорюється позивачем, а відтак, керуючись ст. ст. 9, 64, 65, 125 ЖК України, п. 26 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018, вона та її дочка не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивача на наявність у відповідача іншого житлового приміщення не відповідає дійсності, оскільки згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.02.2021 єдиним майном яким вона володіє є земельна ділянка кадастровий № 5323287200:00:004:0184 для ведення особистого селянського господарства (довідка наявна в матеріалах справи). Житловий будинок за адресо: АДРЕСА_4 перебуває у власності особи з ідентичними анкетними даними, про що свідчить інший РНОКПП. Квартира за адресою: АДРЕСА_3 перебуває у власності ОСОБА_7 і у цій квартирі площею 31,1 кв. м вже проживають ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 357 від 04.02.2021 (довідка наявна в матеріалах справи). Тобто ОСОБА_2 та неповнолітня дочка ОСОБА_3 не забезпечені іншим житлом. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін. Судові витрати покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Позивач КЕВ міста Володимир-Волинський подав відповідь на відзив в зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселялись у службову квартиру як члени сім`ї військовослужбовця-наймача ОСОБА_4 . При цьому дочка ОСОБА_3 вселялась без ордеру та рішення житлової комісії. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надали письмове зобов`язання про те, що вони зобов`язуються звільнити надану їм службову жилу площу у випадку переводу ОСОБА_4 в іншу військову частину, преведення ОСОБА_4 відбулося. Після розлучення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідачі втратили зв`язок з Міністерством оборони України і не перебувають на квартирному обліку. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники та службовці, які припинили трудові відносини з установою підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними разом проживають, без надання іншого жилого приміщення. Розмір витрат на правову допомогу вважає завищеним. Просить задовольнити апеляційну скаргу.
Представник позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав з підстав, що в ній наведені.
Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача адвокат Гламазда П. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.
Третя особа (її представник) в суд апеляційної інстанції не з`явилась, хоча належним чином повідомлена судом про час та місце розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі КЕВ м. Володимир-Волинського є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується командувачу Сил логістики ЗСУ, є юридичною особою, одним із структурних підрозділів Міністерства оборони України та є бюджетною організацією.
Будинок за адресою: АДРЕСА_5 був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ.
Рішенням Володимир-Волинської міської ради № 79 від 22.02.2007, однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 визнано службовою та закріплено за Володимир-Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський.
ОСОБА_4 на підставі службового ордеру № 3 на право зайняття житлового приміщення, 20 грудня 2010 року отримав як військовослужбовець квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у вказаному будинку на сім`ю у складі двох осіб, а саме: він – як наймач, та відповідач ОСОБА_2  – як дружина наймача.
Наймач житла ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2  з 07 грудня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду від 07 грудня 2015 року у справі № 154/3557/15. Під час перебування у шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29.09.2016 ОСОБА_4 переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ № 174 від 29.11.2016 та наказу начальника КЕВ м. Володимир-Волинський № 201 від 30.11.2016. ОСОБА_4 , колишній чоловік відповідача ОСОБА_2 , вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру.
У даний час у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає дві особи відповідачі ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку.
Позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 не пов`язана з ним спільним побутом, не є членом його сім`ї, була вселена у спірну квартиру як член сім`ї військовослужбовця, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення разом з малолітньою дитиною. Звертаючись з позовом, позивач заявив вимоги про втрату права користування службовим житлом, покликаючись на ст. 124 ЖК УРСР, яка регулює порядок виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією.
Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК Української РСР службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Пунктом 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, передбачено, що житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Відповідно до положення статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Відповідно до п. 26. Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, не підлягають виселенню з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.
Згідно ч. і п. з ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років: осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Судом першої інстанції встановлено з дослідженої судом трудової книжки відповідача ОСОБА_2 , що вона з 01.07.2002 по 16.11.2015 працювала у КЕВ м. Володимир-Волинський, тобто більше 10 років.
Однак, як встановлено судом та вказано вище, на підставі службового ордеру № 3 на право зайняття житлового приміщення, 20 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримав як військовослужбовець квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на сім`ю у складі двох осіб, а саме: він – як наймач, та відповідач ОСОБА_2  – як дружина наймача. 
При вселенні в службову квартиру відповідач ОСОБА_2 11 серпня 2010 року підписала зобов`язання, що вона зобов`язується звільнити надану військовою частиною службову жилу площу по АДРЕСА_2 у разі переводу в іншу військову частину, звільнення з військової служби та в інших випадках. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 була обізнана з тим, що це є тимчасове житло.
Переміщення військовослужбовця ОСОБА_4 по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість та зняття його з реєстраційного обліку означає, що члени його сім`ї втратили право на користування службовим житловим приміщенням, яке вони займали за попереднім місцем служби ОСОБА_4 , так як право на користування ним є похідним від права військовослужбовця ОСОБА_4 . 
Особливістю права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. 
Така позиція викладена в Постанові Верховного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 163/3224/16-ц.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду від 07 грудня 2015 року розірвали шлюб.
Згідно абзацу 4 пункту 5.10 розділу V Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Вказана Інструкція втратила чинність 16 жовтня 2018 року на підставі наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380.
Пунктом 25 розділу ІV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, передбачено, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу).
Аналіз вищенаведених норм права, дає підстави зробити висновок про те, що згідно Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, підлягають виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, за умови, якщо такі члени сім`ї залишилися проживати у службовому приміщенні після розірвання шлюбу.
Отже, відповідач ОСОБА_2 мала звільнити службове житло протягом двох місяців після розірвання шлюбу.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року, яке видане на підставі розпорядження № 477рв від 08.07.1999, ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,6 кв. м. Квартира приватизована згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
На час розірвання шлюбу з ОСОБА_4 07 грудня 2015 року, на час вибуття військовослужбовця ОСОБА_10 на інше місце служби 30 листопада 2016 року та зняття його з реєстрації та звільнення службової квартири відповідач була забезпечена житлом.
На час звільнення відповідача ОСОБА_2 з роботи за угодою сторін – 16 листопада 2015 року, вона була забезпечена житлом, мала на праві особистої приватної власності частину квартири, а тому вимоги ст. 125 ЖК України, щодо неможливості виселення без надання іншого жилого приміщення не застосовується.
30.07.2020 ОСОБА_2 згідно договору дарування від 30.07.2020 подарувала свою частку приватизованого житла в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 матері ОСОБА_7 07.10.2020 підписала заяву про те, що відмовляється від майна (частки у вказаній квартирі) – спадщини за законом, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_6 на користь іншого спадкоємця за законом – матері ОСОБА_7 , що свідчить про штучне погіршення ОСОБА_2 своїх житлових умов.
Відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи частину належного їй на праві власності житлового приміщення, яке попередньо було надане їй державою для проживання, свідомо позбавила себе приватної власності на житло та права користування ним.
Користування житлом без правових підстав не дає права і в подальшому ним користуватися. Житло відповідачам було надано тимчасово і втручання у право відповідачів на житло є законним.
Ст. 29 ч. 3 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Оскільки батьки малолітньої ОСОБА_3 , в т. ч і мати – відповідач ОСОБА_2 , втратили право на користування службовим житлом, то вона теж його втратила.
Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Апеляційний суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
В даному випадку втручання у право на повагу до житла переслідує легітимну мету – захист інтересів економічного добробуту країни та прав військовослужбовців, які потребують житло у зв`язку зі службою. Європейський суд про це зазначив у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України».
З врахуванням встановлених обставин справи, зобов`язання  ОСОБА_2  разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 звільнити службове жиле приміщення є ефективним способом захисту інтересів позивача у цій справі.
Перевіривши в межах апеляційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,  рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Матеріали справи не містять доказів наявності пільг у відповідача ОСОБА_2 щодо сплати судового збору. У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, стягненню з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача підлягають понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в цій справі в розмірі 2102,00 грн та апеляційної скарги у розмірі 3153,00 грн, всього 5255,00 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський задовольнити.
       Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 березня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
       Позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення, задовольнити.
       Визнати  ОСОБА_2 разом з неповнолітньою ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою:  АДРЕСА_2 .
Зобов`язати  ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 звільнити службове жиле приміщення за адресою:  АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.
Стягнути з  ОСОБА_2 в користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в цій справі в розмірі 2102,00 грн та апеляційної скарги у розмірі 3153,00 грн, всього 5255,00 грн (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий  

Судді