КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4722/2021                                     

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             06 травня 2021 року                                                                м. Київ
                                                                                                               справа № 363/4326/16-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В., 
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Котлярової І.Ю.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скайд», третя особа - ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку та страхового відшкодування, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
встановив:
 
У листопаді 2016 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ПАТ «Страхова компанія «Скайд», третя особа - ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку та страхового відшкодування заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
В обґрунтування позову зазначив, що 28.06.2016 року близько 16 год. 30 хв. на а/д Одеса-Мелітополь сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів ВАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Мерседес державний номер НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Зазначив, що він постійно володіє, користується та розпоряджається, автомобілем Мерседес, д.н. НОМЕР_2 , на підставі генеральної довіреності. 
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2016 року винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_2 автомобілю Мерседес д.н. НОМЕР_2 завдано механічних ушкоджень, а позивачу, як його власнику - матеріальних збитків у розмірі 139 160 грн. 42 коп., що підтверджується звітом про оцінку вартості матеріального збитку № 04/07/16 від 11.08.2016 року. 
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у СК «Скайд» згідно полісу АЕ/4977523. 15.08.2016 року до СК «Скайд» була направлена рекомендованим листом заява про виплату страхового відшкодування, проте станом на дату звернення до суду із даним позовом страхова компанія жодного рішення про виплату страхового відшкодування не прийняла, відшкодування позивачу не сплатила. Зазначив, що оскільки він з моменту укладення генеральної довіреності, є постійним володільцем автомобіля Мерседес, оскільки був придбаний у третьої особи, то саме позивач в силу ст.ст. 386, 395, 396 ЦК України є особою, яка має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну.
 На підставі викладеного звернувся до суду та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальний збиток в розмірі 89 160 грн. 42 коп.; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скайд» на його користь не виплачене страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн., а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 1392 грн.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що звіт про оцінку який наданий позивачем, не є судовою експертизою, а є дослідженням, яке виконане особою, що має відповідну освіту та кваліфікацію у сфері оцінки майна. Крім того, згідно з ст. 7 Закону України Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено в обов`язковому випадку проведення оцінки майна при визначенні збитків або розміру відшкодування. Сам по собі підпис у протоколі огляду позивача, а не третьої особи, не спростовує належність такого доказу, оскільки позивач на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважений на такі дії від імені власника пошкодженого майна (третьої особи). Матеріали не містять доказів, які вказують на те, що оцінювач    ОСОБА_4 діяв упереджено, навмисно, або помилково, що в свою чергу стало наслідком викривлення результатів оцінки та розміру матеріального збитку. Не надано таких доказів і відповідачем. Зазначає, що посилання суду на те, що позивач не надав автомобіль для огляду за клопотанням експерта, також є надуманим, оскільки позивач жодного разу, жодних клопотань ані від суду, ані від експертної установи не отримував.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5   просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги звіт від 11.08.2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності за замовленням третьої особи, як належний та допустимий доказ, оскільки його виконано з порушенням вимог чинного законодавства про проведення судових експертиз. Відповідач не погоджувався з розміром збитків визначених звітом від 11.08.2016 року, тому на підставі клопотання відповідача ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.05.2017 року по справі було призначено судову авто-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 
15.08.2017 року до суду з Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи і відповідно провадження у справі було відновлено. Позивач, не виконавши клопотання експерта, не надавши автомобіль для проведення судової експертизи, фактично ухилився від проведення експертизи, висновки якої мають вирішальне значення у даній справі, оскільки вона була призначена саме для з`ясування дійсної вартості матеріального збитку, щодо якої у сторін і виник цей спір. Відповідно до звіту від 11.08.2016 року визначення вартості матеріальної шкоди зазначено, що він складений 11 серпня 2016 року, а ДТП сталось 28.06.2016 року, тобто огляд автомобіля і оцінка його пошкоджень відбулись практично через два місяці. 
 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до  вимог ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 червня 2016 року близько 16 год. 30 хв. на а/д Одеса-Мелітополь 314км.+500м., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись на перехресті по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю Мерседес, державний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, та допустив зіткнення, внаслідок чого було пошкоджено транспортні засоби. 
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області 08.08.2016 року визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7).
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Центром ДАІ 1202 16.09.2015 року, ОСОБА_3 є власником транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi державний номер НОМЕР_2 .
Згідно з копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Івановим П.М. від 16.09.2015 року, серії НАР № 793708, власник автомобіля ОСОБА_3 доручає керувати та розпоряджатися від свого імені (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення своїх власних зобов`язань) належним йому транспортним засобом Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi державний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_1 .
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «ВАЗ 21099» державний номер НОМЕР_1 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПАТ «СК «Скайд». 
30.06.2016 року позивач ОСОБА_1 подав до ПАТ «СК «Скайд» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 8), а 15.08.2016 року -  заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 9).
Відповідно до звіту № 04/07/16 про оцінку вартості транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi державний номер НОМЕР_2 , складеного оцінювачем «СПД ОСОБА_4 », від 11.08.2016 року, за заявою ОСОБА_3 вартість матеріального збитку становить 139 160, 42 гривень (а.с. 10-15).
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу дійсно була завдана матеріальна шкода, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача, що безпосередньо стверджується копією постанови Вінницького міськрайонного суду Вінницької області, яка сторонами не оскаржена та відповідно набула законної сили.
Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розміру завданих йому збитків, оскільки  звіт від 11.08.2016 року про вартість матеріального збитку не може бути покладений в основу рішення з тих підстав, що звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів щодо оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки.
З урахуванням зазначених обставин і доказів, висновків про невідповідність наданого позивачем звіту вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, суд не прийняв як належний та допустимий доказ такий звіт. Недоліки звіту позивачем усунуті не були, інших доказів щодо визначення вартості завданого збитку, позивачем додано не було, за клопотанням експерта автомобіль не був представлений для огляду позивачем, що позбавило суд дійти висновку про реальний розмір завданого збитку, з підстав чого судом і було призначено експертизу.
Відсутність достатньої та обґрунтованої інформації щодо розміру завданих збитків, позбавляє також суд можливості задовольнити вимоги до ПАТ «СК «Скайд», оскільки позивачем будь-яких доказів того, що страховою компанією було відмовлено у виплаті страхового відшкодування або не було здійснено її виплату суду не надано. Наявність в матеріалах справи повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви про виплату страхового відшкодування, не може бути належним та допустимим доказом про її не виплату чи виплату її на користь власника автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 , оскільки саме за його замовленням було виготовлено звіт про вартість завданого матеріального збитку, а відтак вимоги в цій частині  суд вважав  необґрунтованими та не доведеними.
 
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Встановивши, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «ВАЗ 21099» д.н. НОМЕР_1 , та відповідальність якого була застрахована  на момент вчинення ДТП у ПАТ «СК «Скайд», було пошкоджено транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi д.н. НОМЕР_2 , власником якого є третя особа ОСОБА_3 , а користувачем на підставі довіреності - позивач ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач вправі вимагати відшкодування заподіяної йому шкоди. 
Встановивши, що  належних та допустимих доказів на підтвердження розміру такої шкоди позивачем не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що належним та допустимим доказом у даній справі є звіт № 04/07/16 про оцінку вартості матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi державний номер НОМЕР_2 , складений оцінювачем СПД ОСОБА_4 , - колегія суддів  відхиляє, враховуючи наступне. 
Згідно з довідкою ВДАІ УМВС України в Херсонській області,  від 28.06.2016 року внаслідок ДТП, що сталась на а/д Одеса- Мелітополь 314 км.+ 500 м., транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi д.н. НОМЕР_2 отримав наступні механічні пошкодження: деформовано передній бампер, капот, передні ліве та праве крила, передні праві двері, розбито лобове скло, дві фари.
Згідно з наданою позивачем копією  звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 04/07/16 від 11.08.2016 року та додатку до нього - акту огляду транспортного засобу, такий огляд було проведено 18 липня 2016 року за замовленням власника автомобіля ОСОБА_3 .
Відповідно до звіту, дійсна ( ринкова) вартість автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 318 CDi д.н. НОМЕР_2 становить 556 112 грн. 41 коп., вартість відновлювального ремонту - 310 498 грн. 75 коп.,  вартість матеріального збитку ( вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу деталей - 0,6506) становить 139 160 грн. 42 коп.
 
Згідно з ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Виходячи з аналізу вказаних норм, визначення розміру матеріального збитку , завданого власнику в разі пошкодження колісного транспортного засобу внаслідок ДТП повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом про оцінку вартості збитків, який повинен відповідати як вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»,  так і вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві  юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
Відповідно до п. 4.4. Методики, у звіті (акті)  про оцінку КТЗ зазначається така інформація, зокрема, як:
м) відомості про склад оновлених складників КТЗ, інформаційні ознаки виконаного відновлювального ремонту, інші обставини, які мають значення для розв`язання поставлених питань;
н) відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, а також обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів;
с) додатки, які становлять невід`ємну частину звіту (акта), висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку і містять дані стосовно технічного стану КТЗ (його складників), їх фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущення та розрахунки. У додатках також може бути графічна розгортка побудови пошкодженого або розукомплектованого КТЗ з відображенням характеру пошкоджень або протокол технічного огляду з посиланням на характер і обсяг його пошкодження.
Відповідно до п. 8.1., 8.5 Методики, для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ.
 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що при пред`явленні позову позивачем було подано незасвідчену копію звіту, з копіями фотознімків пошкодженого автомобіля низької якості,  без додатку, який становить невід`ємну частину звіту - калькуляції вартості відновлювального ремонту, яка повинна містити перелік відновлювальних робіт, перелік деталей, які підлягають заміні чи ремонту.  Крім того, зі змісту звіту вбачається, що він не відповідає вимогам підпунктів «м», «н» п. 4.4. Методики.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звіт від 11.08.2016 року про вартість матеріального збитку не може бути покладений в основу рішення з тих підстав, що звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів щодо оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки.
 
Заявляючи клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, відповідач  ОСОБА_2 посилався на те, що він не був повідомлений про проведення  огляду пошкодженого транспортного засобу, відповідно був позбавлений можливості висловити свої зауваження щодо обсягу пошкоджень саме через участь у ДТП. Крім того, відповідач вважає, що вартість відновлювального ремонту автомобіля є значно завищеною, оскільки перевищує початкову вартість автомобіля до ДТП. 
Також відповідач посилався на те, що в акті огляду транспортного засобу  від 18 липня 2016 року, крім пошкоджень, які стосуються ДТП і зазначені працівниками поліції у довідці від 28.06.2017 року,  зазначені й інші пошкодження, які не були вказані на місці ДТП.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року по справі була призначена судова авто-товарознавча  експертиза, на вирішення якої поставлено запитання:
- яка вартість транспортного засобу Mercedes-Benz 318 CDI, д.н. НОМЕР_2 на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а саме 28.06.2106 року?
- яка вартість матеріального збитку (шкоди), завданої власнику автомобіля Mercedes-Benz 318 CDI, державний номер НОМЕР_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме 28.06.2106 року?
- яка вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mercedes-Benz 318 CDI, державний номер НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП, а саме 28.06.2016 року?
 
Як вбачається з клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення судової авто товарознавчої експертизи, експертом було призначено дату огляду транспортного засобу  на 14 липня 2017 року о 10-00 год. за адресою м. Київ, вул. Смоленська, 6, та  вказано на можливість забезпечити виїзд експерта за місцем знаходження автомобіля, у разі неможливості доставки автомобіля за вказаною адресою.
У разі неможливості надання на огляд автомобіля у пошкодженому стані та необхідності проведення експертизи по матеріалах справи - необхідно надати у розпорядження експерта кольорові фотознімки пошкодженого КТЗ ( оригінали), бажано в електронному вигляді, оскільки наявні  у матеріалах справи копії фотознімків не дають можливості об`єктивно оцінити у повній мірі ступінь пошкодження досліджуваного автомобіля та його окремих складових через низьку якість, а також розмір самих знімків.
Зазначене клопотання було надіслано 14 червня 2017 року експертом КНДІСЕ на адресу сторін по справі, а також повторно надіслано сторонам  судом 21 червня 2017 року (а.с. 90-92, т. 1).
 Згідно з повідомленням експерта від 03 серпня 2017 року про неможливість надання висновку, жодна із сторін для участі в огляді автомобіля, призначеного на 14 липня 2017 року,  не з`явилась, автомобіль для огляду наданий не було. Клопотання експерта від 14 червня 2017 року  не виконано.
 
Як вбачається з матеріалів справи, після повернення матеріалів справи без проведення експертизи, справа призначалась судом неодноразово в судове засідання, проте сторони, в тому числі позивач, в судові засідання, призначені на  29 вересня 2017 року, 08 листопада 2017 року, 08 грудня 2017 року, 25 січня 2018 року , 20 березня 2018 року не з`явилися.
В судовому засіданні 08 грудня 2017 року явка позивача в судове засідання була визнана обов`язковою у зв`язку з надходженням до суду обґрунтованих заперечень відповідача на позовну заяву, відсутністю в матеріалах справи належним чином засвідченої копії звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 04/07/16 від 11.08.2016 року та додатків до нього, про що позивача ОСОБА_1 суд повідомив листом від 11 грудня 2017 року, вказав, що його явка в судове засідання визнана обов`язковою, зобов`язано надати оригінали усіх долучених до позовної заяви письмових доказів для можливості пересвідчитися в їх ідентичності згідно зі ст. 64 ЦПК України ( в редакції ЦПК України  станом на 08.12.2017 року) та відповідно до ст. 95 ЦПК України ( в редакції ЦПК України згідно зі змінами, що набули чинності 15.12.2017 року).
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України ( в редакції станом на 08.12.2017 року), письмові докази подаються, як правило в оригіналі.  Якщо подано копію письмового доказу, суд  за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.
Постановою Київського апеляційного суду  від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу суду першої інстанції від 20 березня 2018 року - скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення позивача про дату судових засідань. 
Після надходження справи до суду першої інстанції, розгляд справи було призначено в судове засідання на 16 січня 2019 року, а 26 грудня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без участі позивача ( а.с. 10, т. 2).
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи 16 січня 2019 року було відкладено на 22 березня 2019 року.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 березня 2019 року явка сторін - позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в судове засідання визнана судом обов`язковою, з метою надання особистих пояснень та отримання належних та допустимих доказів. ( а.с 29, т. 2).
У зв`язку з неявкою позивача в судове засідання 27 травня 2019 року розгляд справи було відкладено на 15 липня 2019 року,  ухвалою суду задоволено клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.  ( а.с. 44, т. 2).
15 липня 2019 року судове засідання не відбулось у зв`язку з розглядом головуючим суддею іншої справи, 11 вересня 2019 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 
Судове засідання, призначене на 31 жовтня 2019 року, було відкладено судом за клопотанням позивача про надання можливості скористатись правовою допомогою, на 11 грудня 2019 року ( а.с. 98, т. 2).
Однак в судові засідання 11 грудня 2019 року , 06 лютого 2020 року, 22 квітня 2020 року  сторони не з`явились, сторонам судом були надіслані виклики до суду у зв`язку з визнанням їх явки обов`язковою. 
03 червня 2020 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, призначеного на 05 червня 2020 року у зв`язку з введенням в Україні карантину та скасуванням міжобласного сполучення. 
Судове засідання, призначене на 05 червня 2020 року, було відкладено судом на 18 серпня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін.
11 серпня 2018 року з матеріалами справи ознайомилась представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , що підтверджується її заявою з відповідною розпискою ( а.с. 164, т. 2).
Однак в судові засідання 18 серпня 2020 року, 28 вересня 2020 року, 13 листопада 2020 року сторони не з`явились, представник позивача подавала клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням позивача на території АР Крим та неможливістю з`явитись в судове засідання. 
18 грудня 2020 року судом першої інстанції, за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, було ухвалено оскаржуване рішення. 
 
З викладеного вбачається, що будучи належним чином ознайомленими з матеріалами справи, ні позивач, ні його представники не подали до суду оригінал або належним чином засвідченої копії звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 04/07/16 від 11.08.2016 року та додатків до нього. Такий невід`ємний додаток до звіту як калькуляція відновлювального ремонту взагалі подано до матеріалів справи не було.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою цієї статті встановлено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними  є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги   чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1-2, 4 - 5 ст. 95 ЦПК України  письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
       Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
 
Таким чином, враховуючи, що звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 04/07/16 від 11.08.2016 року був виконаний на замовлення власника автомобіля ОСОБА_3 , на неодноразові вимоги суду першої інстанції подати оригінал звіту у повному обсязі - позивачем ОСОБА_1 , який є користувачем автомобіля на підставі довіреності,  такі вимоги суду виконані не були, в тому числі і після особистого ознайомлення з матеріалами справи представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 11 серпня 2020 року,  відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України такий доказ правильно не прийнято судом до уваги. 
Враховуючи, що інших доказів щодо визначення вартості завданого збитку позивачем додано не було, за клопотанням експерта автомобіль не був представлений для огляду позивачем,  оригіналу звіту № 04/07/16 від 11.08.2016 року з наявними у ньому кольоровими фотознімками пошкоджень автомобіля, калькуляції вартості відновлювального ремонту, покладеної в основу звіту,  для можливого проведення експертизи за матеріалами справи, на вимогу експерта та суду також надано не було,  а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку  про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів розміру заподіяних позивачеві збитків внаслідок ДТП, що сталась 28.06.2016 року. 
 
Доводи  апеляційної скарги позивача про неотримання ним  клопотання експерта та суду про надання пошкодженого автомобіля для огляду експерту, - не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки після особистого ознайомлення з матеріалами справи представником позивача ОСОБА_7 позивачу було достовірно відомо про необхідність подати до суду  оригінал звіту з додатками до нього для огляду судом та виконання вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України.
 Враховуючи, що з часу ознайомлення представника позивача з матеріалами справи 11 серпня 2020 року до дати ухвалення оскаржуваного рішення - 18 грудня 2020 року, судом було призначено 4 судові засідання,  позивач не позбавлений був можливості подати до суду  через представника або надіслати поштою оригінал звіту з оригіналами додатків до звіту для вирішення питання про призначення експертизи за матеріалами справи, враховуючи, що оплату за проведення експертизи відповідачем ОСОБА_2 було здійснено 13 липня 2017 року ( а.с. 77, т. 1).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції  про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів розміру заподіяних позивачу збитків і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми матеріального чи  процесуального права.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.
Згідно з ч. 2 ст. 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Враховуючи, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року позивачу була відстрочена сплата судового збору у розмірі 2088 грн., то відповідно до вимог ст. 136, 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір  за подання апеляційної скарги в сумі 2088 грн.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 грудня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2088 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України,  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 
 
                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                       Немировська О.В.