ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" квітня 2021 р.                                                                 Справа №914/1027/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії
головуючого - судді  -  О.Л. Мирутенко 
суддів                           -  М.Б. Желік
                                     -  О.С. Скрипчук
секретаря судового засідання: К. Кострик 

Розглянувши апеляційну скаргу ЛМКП "Львівтеплоенерго" 
на рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020
у справі №914/1027/20 
за позовом: АТ "НАК "Нафтогаз України"
до: ЛМКП "Львівтеплоенерго"
про: стягнення 1916006,73 грн.

за участю представників:
від позивача - Орел С.С. - представник.
від відповідача -  Коцелко Ю.В - представник.

ВСТАНОВИВ :
             Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.12.2020, суддя Синчук М.М., позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" було задоволено.   Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» борг у загальній сумі 1 916 006,73 грн., у тому числі: пеня у сумі 1 608 062, 08 грн.; три проценти річних у сумі 139 436,07 грн.; інфляційні втрати у сумі 168 508, 58 грн.   Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 28 740, 10 грн. судового збору.
З даним рішенням не погодився відповідач - ЛМКП "Львівтеплоенерго" і оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом неповно з`ясовано обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.  Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано усі обставини справи та не задоволено клопотання про зменшення розміру пені, яка на його думку є надмірною.
АТ "НАК "Нафтогаз України" подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 справу №914/1027/20 було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. (головуючий суддя), Желік М.Б., Скрипчук О.С.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ЛМКП "Львівтеплоенерго" на рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 у справі №914/1027/20. Витребувано в Господарського суду Львівської області матеріали справи №914/1027/20.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2021 було призначено справу до розгляду на 15.03.2021.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Мирутенка О.Л. розгляд справи 15.03.2021 не відбувся.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 було призначено справу до розгляду на 19.04.2021.
За клопотанням позивача розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 у справі №914/1027/20 - скасувати в частині стягнення пені, враховуючи наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,  Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подало позов до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення заборгованості в сумі 1 916 006,73 грн.
При цьому позивач вказував, що 13.12.2017 між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі   постачальник, позивач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (далі   споживач, відповідач) укладено договір №6325/1718-КП-21 постачання природного газу (далі - Договір).
Між сторонами також було укладено додаткову угоду №1 від 15.03.2018р., додаткову угоду №2 від 03.04.2018р., додаткову угоду №3 від 07.06.2018р., додаткову угоду №4 від 06.08.2018р. та додаткову угоду №5 від 11.09.2018р.,   якими було внесено зміни та доповнення до договору №6325/1718-КП-21 постачання природного газу від 13.12.2017р.
Відповідно до умов Договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору п.1.1.Договору).
Згідно з пунктом 1.2. Договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.
Обсяг природного газу, що передається споживачу передбачено пунктом 2.1. договору.
Пунктом 3.1. Договору передбачено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.
Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підсисання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Відповідно до пункту 3.7. Договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Згідно з пунктом 5.4. Договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором вартості місячних поставок природного газу.
Пунктом 6.1. Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами щляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Відповідно до п. 6.3. Договору, оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року поширювалася дія статті 19' Закону України "Про теплопостачання"; 2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширювалась дія статті 19' Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання; 4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості   за наявності заборгованості у споживача за цим договором.
Відповідно до підпункту 6 пункту 7.2. Договору, споживач зобов`язується своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку,   що передбачені цим договором.
Як зазначає позивач, на виконання умов договору, він передав у власність відповідача природний на загальну суму 48259156,63 грн., що підтверджується актами приймання   передачі природного газу, долученими до позовної заяви (від 31.12.2017, 31.01.2018, 28.02.2018, 31.03.2018, 30.04.2018, 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, 31.08.2018, 30.09.2018).
На момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, вартість поставленого природного газу відповідачем сплачена повністю, однак з порушення визначених Договором строків.
Згідно з пунктом 8.2. Договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Враховуючи те, що відповідачем порушено умови Договору щодо строків здійснення оплати за поставлений йому природний газ, позивач нарахував йому пеню відповідно до пункту 8.2. договору в розмірі 1   608   062, 08 грн.
Крім того, керуючись частиною 2   статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 139   436, 07 грн.   3% річних та 168   508, 58 грн.   інфляційних втрат.
Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 1 916 006, 73 грн., з яких 1   608   062, 08 грн.   пеня, 139   436, 07 грн.   3% річних та 168 508, 58 грн.   інфляційні втрати.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх.№19591/20 від 12.06.2020р.) заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90% у зв`язку із складним фінансовим становищем Комунального підприємства   «Львівтеплоенерго», крім того, відповідач просить пропорційно зменшити розмір судових витрат, відстрочити виконання рішення суду по справі на 3 роки, розстрочити виконання рішення суду на 5 років зі сплатою заборгованості рівними частинами.
Згідно з   статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 1   статті 11 Цивільного кодексу України   передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до   статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених   статтею 11 цього Кодексу.
Як передбачено   статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.
Згідно з   статтею 627 Цивільного кодексу України   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього   кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За умовами   статті 629 Цивільного кодексу України   договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).
Відповідно до   статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як вірно встановлено судомпершої інстанції, предметом спору у справі є стягнення з відповідача 1 608   062, 08 грн.   пеня, 139   436, 07 грн.   3% річних та 168   508, 58 грн.   інфляційні втрати. Сторонами не заперечується, що вартість поставленого природного газу згідно актів приймання   передачі природного газу, долучених до позовної заяви (від 31.12.2017, 31.01.2018, 28.02.2018, 31.03.2018, 30.04.2018, 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, 31.08.2018, 30.09.2018) на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, сплачена повністю, однак з порушення визначених Договором строків.
У відповідності із   статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання   відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України   передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до   статті 526 Цивільного кодексу України   зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог   відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з   статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що теплопостачальною організацією розрахунки з позивачем за поставлений природний газ здійснювались відповідно до   постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки".
Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеній у Постанові від 16.10.2020 по справі № 903/918/19: «Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляються теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2 договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої   статті 625 ЦК України   у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.».
Відтак, не заслуговують на уваги доводи відповідача про те, що враховуючи п.6   ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу»,   постанову Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014,   у ЛМКП Львівтеплоенерго» була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природній газ, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання.
Згідно з   статтею 610 Цивільного кодексу України   порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до   статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За умовами   статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності із   статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Статтею 549 Цивільного кодексу України   встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Сторонами у п. 8.2. Договору погоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Згідно з частиною 2   статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про недоліки нарахування позивачем штрафних і фінансових санкції. Зокрема, згідно доводів відповідача, позивач проводив нарахування штрафних та фінансових санкцій і за період коли у нього ще не було права вимоги та у період коли вже не існувало боргу. Зокрема, 03.03.2018 року - субота, отже останній день оплати 05.03.2018 р., і вже наступний день може вважатися початком прострочення. Однак позивач розпочав нарахування пені та 3% річних з 03.03.2018 року, така ж ситуація з 05.05.2018 року, 26.05.2018 року, 23.06.2018 року, що в свою чергу зумовило невірне нарахування штрафних та фінансових санкцій.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу відповідача, що день фактичної часткової оплати відповідачем заборгованості у сумі 144 314, 76 грн. 03.03.2018 року,   позивачем не включено в період існування заборгованості в розмірі 6 438 931,51 грн., 03.03.2018 внаслідок розподілу коштів на виконання ПКУ від 18.06.2014 №217 зараховано оплату по Договору №6325/1718-КП-21 у розмірі 144 314, 76 грн.,   відповідачем вартість імпортованого природного газу по акту приймання-передачі від 31 січня 2018 року повністю не сплачено, а включення такого дня (03.03.2018) в наступний період існування зменшеної заборгованості є правомірним, оскільки по вказаному акту прострочення оплати, згідно умов Договору, настало з 27.02.2018, що вірно визначено позивачем у позовній заяві.
Аналогічно, по акту приймання-передачі природного газу від 31 березня 2018 прострочення оплати почалось з 26.04.2020, відтак 05.05.2018 року та 23.06.2018 року здійснено часткове погашення заборгованості відповідачем по вказаному акту внаслідок розподілу коштів на виконання ПКУ від 18.06.2014  №217, що враховано позивачем при визначенні розміру неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.
У матеріалах справи відсутні докази здійснення розрахунків по Договору 26.05.2018, вказану дату включено в період існування заборгованості 25.05.2018-28.05.2018 у розмірі 7366891,26 грн.
Отже, здійснивши перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обгрунтованість нарахування 1608062,08 грн.   пені, 139436,07 грн.   3% річних та 168 508,58 грн.   інфляційних втрат.
Відповідачем до суду було подано клопотання про зменшення розміру пені на 90%.  Згідно з ч. 3   ст. 551 ЦК України   розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У п. 34-35 постанови від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19) Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд повинен об`єктивно та комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені   ст. 551 ЦК України   та   ст. 233 ГК України   щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
У відзиві на позовну заяву, заявляючи про зменшення розміру пені, відповідач посилається на те, що Комунальне підприємство   Львівтеплоенерго   в даний час перебуває у важкому фінансовому становищі, що зумовлене невідповідністю затверджених тарифів на виробництво теплоенергії фактичним затратам та невчасними розрахунками за вироблену теплову енергію  зі сторони споживачів.
На підтвердження фінансового становища відповідачем долучено до матеріалів звіт про фінансовий стан на 31.03.2020 та звіт про фінансовий стан за 1 квартал 2020 року з відображенням відповідних даних балансу підприємства на початок та на кінець звітного періоду.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.
Відповідно до ч. 1   ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1   ст. 74 ГПК України   встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України   передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, ч. 1   ст. 86 ГПК України   визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд враховуючи усі обставини справи, зокрема те, що відповідач здійснює теплопостачання міста, споживачами його послуг в переважній більшості є громадяни - фізичні особи, фінансове становище відповідача, вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки"   вирішив задовольнити вказане клопотання ЛМКП «Львівтеплоенерго» частково та зменшити розмір пені на 50%. Таким чином слід стягнути з відповідача на користь позивача 804031,04 грн. пені.
Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч.5   ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Частиною четвертою   статті 331 Господарського процесуального кодексу України   встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Суд першої інстанції правомірно звернув увагу відповідача, що процесуальним законом не передбачено можливості одночасного відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, а також визначає часові межі відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення.
З правового аналізу наведених норм вбачається, що відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при чому такі обставини мають свідчити про неможливість або реальне ускладнення виконання рішення.
Згідно доводів відповідача-апелянта, останній перебуває у складному фінансовому становищі. Основним джерелом коштів боржника є надходження грошових коштів від споживачів за теплопостачання. Причинами виникнення заборгованості перед стягувачем є несвоєчасні   розрахунки споживачів за надані послуги з теплопостачання, значена частина заборгованості утворилась через несплату за теплопостачання населення та бюджетними установами.
На підтвердження важкого фінансового стану відповідачем долучено відповідні докази.
У постанові Вищого господарського суду України від 10.04.2014р. у справі №925/1408/13 викладено позицію, що тяжке фінансове становище, відсутність обігових коштів та майна, яке можна було б реалізувати в рахунок погашення заборгованості не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для розстрочення виконання судового рішення, оскільки вказані обставини утворились внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не в силу якихось об`єктивних, незалежних від нього обставин.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд», адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
У зв`язку з тим, що відстрочка виконання рішення продовжує період відновлення порушеного права позивача, при її наданні необхідно враховувати закріплені в нормах національного матеріального права та Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, допустимі межі надання такої відстрочки.
Наведений відповідачем-апелянтом у заяві про відстрочення виконання рішення перелік обставин не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Відповідач-апелянт, як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в   статті 6 Цивільного кодексу України, взяв на себе відповідні зобов`язання (прийняти природний газ та здійснити своєчасний/повний розрахунок з постачальником), і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов`язань за договором.
Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.
Також, відповідач - апелянт не обґрунтовує та документально не підтверджує обставин, з настанням яких поліпшиться його майновий стан.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції, розглянувши матеріали справи, клопотання відповідача про відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, враховуючи інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, дійшов до обгрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання про розстрочку/відстрочку виконання рішення суду у цій справі слід відмовити повністю.
Що ж стосується посилань апелянта на невірно застосування судом норм процесуального права, то вони спростовуються матеріалами справи. 
За таких обставин справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" слід задовольнити частково та   стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» борг у загальній 1111975,69 грн., у тому числі: пеня у сумі 804 031, 04 грн.; три проценти річних у сумі 139 436,07 грн.; інфляційні втрати у сумі 168 508, 58 грн.   та  28 740, 10 грн. судового збору. При цьому апеляційним судом частково задовольняється клопотання відповідача по справі про зменшення пені та пеня зменшена судом на 50%.
З огляду на викладене, колегія Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 по справі №914/1027/20 в цілому  винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування в частині стягнення три проценти річних та інфляційних втрат.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України Західний апеляційний господарський суд 

Постановив:
Апеляційну скаргу ЛМКП "Львівтеплоенерго" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 року у справі №914/1027/20 скасувати в частині стягнення розміру пені. 
Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, Львівська обл., місто Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ідентифікаційний код 05506460) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 804 031, 04 грн.
Здійснити перерахунок судових витрат за розгляд справи в першій та апеляційній інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, Львівська обл., місто Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ідентифікаційний код 05506460) 1437,15 грн в повернення сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.
В решті рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 року у справі №914/1027/20 залишити без змін.
Постанова набуває чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий-суддя                                                                                    О.Л. Мирутенко   

Судді:                                                                                                  М.Б. Желік   

                                                                                                                                 О.С. Скрипчук

"Повний текст постанови виготовлено 22.04.2021"