ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2021 року
м. Харків
Справа № 638/3207/18
Провадження № 22-ц/818/1642/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:
головуючого  Кругової С.С., 
суддів  Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б., 
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року ,-
в с т а н о в и в:
У березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила здійснити поділ майна подружжя шляхом виділу у спільну часткову власність їй Ѕ частину нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3,5,5а,5б,6-12 у літ. «А3» по АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м. кв., з яких основна площа складає 68,0 м. кв., а допоміжна – 65,3 м. кв.
В обґрунтування позову зазначила, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04.08.1990 року по 29.03.2017 року. В період шлюбу подружжям, а саме: 22.11.2005 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2 були придбані у власність нежитлові приміщення підвалу №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13 у будівлі з літерою «А-3», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв. 
Після набуття у приватну власність в зазначених нежитлових приміщеннях було здійснено реконструкцію, у зв`явку з чим сторонами були отримані заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 по справі № 2-7296/10 та ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2010 по справі № 2-7296/10 ,відповідно до яких за ОСОБА_2 було визнано право власності на нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5, 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133, 3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65,3 м.кв.
Позивач пояснює, що на сьогоднішній день орієнтовна вартість майна складає 4 000 000,00 грн. Оскілки відповідач відмовляється оформляти належним чином договір поділу майна подружжя, позивач вимушений звернутися до суду. Враховуючи викладене, оскільки відповідач відмовляється від добровільного поділу майна, належного сторонам на праві спільної сумісної власності, виникла необхідність його поділу у судовому порядку.
У позові повідомляє суд, що до моменту звернення до суду між сторонами були здійснені спроби позасудового вирішення даного спору шляхом проведення усних переговорів, письмове листування не здійснювалось, однак досягти порозуміння не вдалося.
Відповідачем було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що 22.11.2005 року дійсно придбав у власність нежитлові приміщення підвалу № 1-12 у будівлі з літерою «А-3», за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133, 3 кв.м.
Посилання позивача про вартість спірного майна в сумі 4 000 000 грн., як на суму дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи є безпідставним припущенням, оскільки не ґрунтується на організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. В позовній заяві від 05.03.2018 року ОСОБА_1 , не зазначає, що спірне майно:, а саме: нежитлові приміщення підвалу №№ 1-12 у будівлі з літерою «А-3», за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133, 3 кв.м, були придбані за спільні сімейні кошти, а враховуючи правову позицію ВСУ у справах №№ 6-399цс17 від 05.04.2017 року, 1568цс16 від 07.12.2016 року, відповідно до якої статус спільної сумісної власності визначається не тільки таким критерієм як час набуття майна у шлюбі, але й джерелом набуття коштів, за які спірне майно було придбане. На підставі цього просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.
Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.
Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.
Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 8 810 гривень.
Суд першої інстанції мотивував свою позицію тим, що спірне майно придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, адже відповідачем не надано інших доказів, які б свідчили про придбання майна лише за його власні кошти. 
З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність кожному по Ѕ частині нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним і підлягає скасуванню.
Обґрунтовуючи скаргу, зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
На підтвердження цієї тези ОСОБА_2 посилається на договір купівлі – продажу спірного майна від 22.11.2005 року, відповідно до якого ним було придбано його за особисті кошти. Крім того, наголошує, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 по справі № 2-7296/10 та ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2010 по справі № 2-7296/10 встановлено, що ОСОБА_2 за власні кошти було здійснено реконструкцію належних йому на праві власності нежитлових цокольних приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 .
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги ці обставини, які вже встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та не скасоване.
Заперечує проти доводів позивача стосовно того, що начебто саме ОСОБА_1 було отримано кредитні кошти в сумі 50 000 долларів США для оплати придбання спірного майна та яка в подальшому особисто здійснювала погашення кредитних зобов`язань перед банківською установою.
Зазначає, що позивачем на факт укладення вказаного кредитного договору, а надана до суду копія графіку погашення кредиту та квитанції не містять посилань на будь – який кредитний договір.
Крім того, відповідач у скарзі посилається на процесуальні прогалини в діях представника сторони позивача. Адже ОСОБА_3 надано до суду першої інстанції відповідь на відзив, проте в матеріалах справи відсутній документ на підставі якого дана особа має право діяти від імені та в інтересах ОСОБА_1 , що є порушенням ч. 8 ст. 62 ПК України.
У скарзі відповідач також пояснює, що суд взагалі не надав оцінки доводам та доказам ОСОБА_2 , про те, що на час розгляду справи, між сторонами вже відбувся поділ майна, судом не наведено мотивів, з яких він не взяв до уваги надані відповідачем договіри про поділ спільного майна між позивачем та відповідачем.
В результаті цього поділу позивач отримала майна на 1 620 000 грн. більше ніж відповідач.
Від представника позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив, в якому міститься вимога про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування зазначено, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано усі обставини справи, законно та обґрунтовано задоволено вимоги позивача. ОСОБА_1 до суду було надано належні та достатні докази на підтвердження своєї участі у набутті майна та головне фактичної наявності у неї грошових коштів на придбання спірних нежитлових приміщень. Подружжя спільно користувалось спірними приміщеннями, жодних угод щодо його поділу не укладало, а отже, на думку позивача, на момент розлучення воно перебувало у їх спільній сумісній власності.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно було придбане в період перебування сторін по справі у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем в свою чергу, не надано інших доказів, які б свідчили про придбання майна лише за його власні кошти.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим.
Судовий розглядом встановлено наступні факти та правовідносини між сторонами.
Матеріали справи свідчать, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 серпня 1990 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 , виданого Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова (дата повторної видачі 13.09.1994 року).

29 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Дзержинським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
У справі містяться договори щодо добровільного розподілу спільного майна подружжя (а.с. 128-132).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2506, відповідач ОСОБА_2 придбав нежитлові приміщення підвалу №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13 у будівлі з літерою «А-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв. Після набуття приватної власності в зазначених нежитлових приміщеннях було здійснено реконструкцію.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 року у справі № 2-7296/2010р. та ухвали суду від 17.05.2010 року у справі № 2-7296/2010 р. за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5, 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133, 3 м.кв., з
яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65,3 м.кв.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що спірне нежитлове приміщення було набуте відповідачем під час шлюбу з позивачем за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстрована на ім`я відповідача, а тому це майно є їх спільною власністю та підлягає поділу. 

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що спірне нерухоме майно було придбане за його особисті кошти не заслуговують на увагу, оскільки як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її оспорює.
Посилання відповідача на існування договорів про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку, згідно яких поділ майна відбувся не у рівних частках, а на користь позивача у сумі 1 620 000 грн, суд апеляційної інстанції не бере до уваги з огляду на таке.
Відповідно до п. 4 Договору про поділ спільного майна подружжя, сторони, стверджують, що майно, яке розподіляється між ними по цьому договору, є їх спільною сумісною власністю, що зазначений в договорі поділ майна вчиняється за взаємною згодою, при укладені цього договору сторонами враховано усі обставини, що мають істотне значення, поділ майна здійснено з урахуванням інтересів кожного. 
З врахуванням цього пункту договору, посилання відповідача на різницю часток при поділі майна не на його користь є недоречним, адже підписуючи такий договір ОСОБА_2 добровільно погоджувався на такі його умови.
Зауваження відповідача про те, що судом при ухваленні рішення, не враховано повний обсяг спільного майна подружжя, судова колегія відхиляє, адже предметом даного позову є лише нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3,5,5а,5б,6-12 у літ. «А3» по АДРЕСА_1 . 
Інше спільне майно подружжя, як вказує сам відповідач та підтверджується матеріалами справи, вже поділено між сторонами у добровільному порядку, тому не може бути враховане при вирішенні данного спору.
Посилання у скарзі на відсутність у матеріалах справи документу, на підставі якого діяв представник позивача ОСОБА_3 , не стосується вирішення позову по суті, тому судова колегія його відхиляє.
Загалом доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.
Доводи апеляційної скарги про наявність рішення суду, яким визнано право власності за відповідачем і в якому зазначено, що він за свої кошти здійснив реконструкцію спірних нежитливих приміщень, судова колегія відхиляє, оскільки позивач не була залучена до участі у розгляді цієї справи, а тому для неї воно не створює правових наслідків.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови 
складено 24 травня 2021 року