Справа № 161/9311/20 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/128/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 квітня 2021 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
прокурора Рішка А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 та відповідача Волинської обласної прокуратури на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року, 
                                        В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на те, що на контрактній основі з 01 грудня 2014 року займав посаду генерального директора Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання та працював за сумісництвом викладачем у вищих навчальних закладах та медичному коледжі.
22 січня 2016 року  СВ ГУНП у Волинській області щодо нього в ЄДРДР було зареєстроване кримінальне провадження №12016030000000012 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, а 26 січня 2016 року йому повідомлено про підозру у вчиненні вказаного злочину та затримано
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 27.01.2016 він був відсторонений від роботи на посаді генерального директора – головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання терміном на 2 місяці, тобто до 27 березня 2016 року. Ухвалою цього ж суду від 11 квітня 2016 року в підготовчому засіданні його було відсторонено від роботи на зазначеній посаді на 60 днів, тобто до 08 червня 2016 року. отже у період з 11 квітня  по 08 червня 2016 року він працював лише лікарем-ординатором у Волинському обласному протитуберкульозному закладі та отримував значно меншу заробітну плату.
Крім того, позивач вказував, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05 травня 2017 його було виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 року вирок суду першої інстанції було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19.10.2017 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції повторно було залишено в силі. Після чого, постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 08 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду були залишені без змін.
Також ОСОБА_2 зазначав, що оскільки 26 січня 2016 року він був затриманий органом досудового розслідування, а 27 січня 2016 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту на два місяці і відсторонено від виконання обов`язків генерального директора - головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, то по 27 березня 2016 року не працював і не отримував заробітну плату.
У період проведення слідчих дій з 11 квітня 2016 року по 08 червня 2016 року вимушено працював лікарем Волинському обласному протитуберкульозному закладі та відповідно отримував значно нижчу заробітну плату і був позбавлений можливості працювати по сумісництву.
Посилаючись на те, що протиправними діями органів досудового слідства та прокуратури йому було завдано майнову шкоду, яка полягає у втраті заробітку у вказаний вище період, і з урахуванням інфляційних втрат, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути на свою користь 140178 грн 82 коп. відшкодування майнової шкоди з Державного бюджету України та 8000 грн з Головного управління національної поліції у Волинській області і Волинської обласної прокуратури понесених ним витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_2 88431 грн 17 коп. відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 по 2523 грн 20 коп. з кожного понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.
15 січня 2021 року додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області стягнуто з Головного управління національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури в доход держави за рахунок бюджетних асигнувань по 442 грн 15 коп. судового збору.
Вважаючи рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат незаконним і необґрунтованим, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невірність зроблених ним висновків, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати і з урахуванням індексу інфляції ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги щодо відшкодування майнової шкоди і витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами спору існує грошове зобов`язання, невиконання якого відповідачами є підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов`язання.
Прокуратура Волинської області, не погоджуючись із рішенням суду в частині стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу, просила рішення суду в цій частині змінити, відмовити у стягненні вказаних витрат з прокуратури та повернути їй сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначав, що витрати на професійну правничу допомогу у даному випадку відповідно до вимог чинного законодавства, справляються з державного бюджету, а не з органу досудового розслідування чи прокуратури.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга відповідача Волинської обласної прокуратури підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;  3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інші процесуальні дії, що обмежують права громадян відшкодовуються у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Відшкодування шкоди у зазначених випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), та інших доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій. Розмір цих сум обчислюється, виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаних за час відсторонення від роботи (посади).
Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».
Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , на підставі розпорядження Волинської обласної ради №345-р від 28 листопада 2014 року, наказом начальника Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації №463-ос від 03 грудня 2014 року був призначений на посаду генерального директора - головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання на контрактній основі терміном з 01 грудня 2014 по 01 грудня 2017 року.
26 січня 2016 року ОСОБА_2 було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 388 КК України, а ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 27 січня 2016 року його відсторонено від посади генерального директора - головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання на 2 (два) місяці, та обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, до 27 березня 2016 року .
Також встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 квітня 2016 року ОСОБА_2 було повторно відсторонено від посади генерального директора -- головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання строком на 60 днів, а саме до 09 червня 2016 року включно, і змінено відносно нього запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05 травня 2017 року позивача ОСОБА_2 було виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 жовтня 2017 року вирок суду першої інстанції було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 жовтня 2017 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції повторно було залишено в силі. Постановою касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 08 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції і ухвала апеляційного суду залишені без змін.
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини справи, дійшов вірного висновку щодо підставності вимог позивача про заподіяння йому матеріальної шкоди у вигляді неодержання ним заробітку за час відсторонення від роботи (посади) та вірно визначив розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню.
Також, на думку колегії суддів, вірним і таким, що відповідає вимогам норм матеріального права, є висновок суду про безпідставність вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення з Державного бюджету України в його користь як відшкодування шкоди грошової суми індексу інфляції нарахованої на недоотриману заробітну плату.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, зі змісту вказаної норми матеріального права можна зробити висновок, що вона регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, і не застосовується у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Оскільки відшкодування шкоди – це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, то на суму шкоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що фактично є подвійною відповідальністю, не проводиться.
Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.
Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано дійшов висновку, що на зазначені правовідносин не може бути поширено дію ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки такі правовідносини не є зобов`язальними правовідносинами, та ухвалив рішення про задоволення позову частково.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем ОСОБА_2 частині, прийняте з додержанням норм матеріально і процесуального права, а тому підстав для задоволення поданої ним апеляційної скарги не вбачає.
Разом з тим, стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вірно визначивши її розмір, з урахуванням об`єму і складності наданих правничих послуг, дійшов помилкового висновку про стягнення вказаних витрат, безпосередньо з відповідачів Головного управління Національної поліції у Волинській області та Волинської обласної прокуратури. 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Вказаний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 20 березня 2019 року у справі № 757/27840/17-ц. 
Однак, місцевий суд в порушення норм чинного законодавства України, витрати на професійну правничу допомогу стягнув з Головного управління Національної поліції у Волинській області та Волинської обласної прокуратури, а не з державного бюджету.
Тому, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній Волинською обласною прокуратурою частині, із-за неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, суд -
                                                У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Волинської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2020 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Волинській області та Волинської обласної прокуратури витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 5046 (п`ять тисяч сорок шість) грн 40 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
У решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді