ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 р. 	Справа № 520/14412/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків,  по справі № 520/14412/2020
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Військової частини НОМЕР_1                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 03.08.2018 під час звільнення;
 - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості з 03.08.2018 по 30.09.2020.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/6824/2020 від 15.07.2020, ВЧА0284 провела кінцевий розрахунок із позивачем тільки 30.09.2020, у зв`язку з чим вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 р. по справі № 520/14412/2020 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 03.08.2018 по 30.09.2020. 
У задоволені решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 по справі №520/14412/2020 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції при розгляді даної справи недотримано вимог ч.1 ст. 258 КАС України, тобто розглянуто дану справу з порушенням 60-денного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження із дня відкриття провадження, після спливу 121 дня з дня відкриття провадження. При цьому, за такий тривалий період часу суд першої інстанції, знаючи про відсутність окремих доказів в матеріалах справи, не вжив заходів щодо їх отримання, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване та необ`єктивне рішення. 
З приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права,  стверджує, що відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки при виключенні зі списків військової частини з позивачем погоджено проведення усіх необхідних розрахунків, що було засвідчено власноруч позивачем рапортом від 03.08.2018 про відсутність претензій до відповідача. Також, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/21, наполягає, що суд мав право зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум в повному обсязі чи частково. Зважаючи на те, що Військова частини НОМЕР_1 добровільно та своєчасно виконала рішення суду від 15.07.2020 у справі №520/6824/2020 та 30.09.2020 зарахувала на картковий рахунок позивача суму 8 819,83 грн, виходячи із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, враховуючи обсяг несвоєчасно виплаченої компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій (8 819,83 гри.) стверджує, що приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами становить 2766 грн. 83 коп.
Стосовно стягнення з апелянта судових витрат (витрат на правову допомогу) на користь відповідача в розмірі 2000 грн, з огляду на необґрунтуваність розміру відшкодування витрат на правову допомогу, вважає такі вимоги позивача безпідставними та такими, що не підтверджені документально .
В надісланому до суду апеляційної інстанції письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що відповідач помилково в апеляційній скарзі посилається на неможливість застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює грошові забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, у зв`язку з чим в даному випадку підлягають  застосуванню норми статті 116 та 117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини які виникають під час звільнення з військової служби. 
Крім того, апелянт всупереч правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21 серпня 2019 року по справі №620/4218/18, неправильно тлумачить положення частини 2 статті 19 Конституції України відносно того, що правова природа грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової відпустки учасника бойових дій не є заробітною платою та її складовими/додатковими елементами.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що правовідносинам, з приводу яких подано даний позов у даній справі, передували відносини, відносно яких є рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/6824/2020, яке набрало законної сили – 15.07.2020, відтак, певні обставини, у силу приписів частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню у даній справі.
У справі № 520/6824/2020 встановлено, що відповідно до копії витягу з наказу від 03.08.2018 №169 позивача виключено із списків особового складу відповідача з 03.08.2018.
Статус учасника бойових дій позивачу встановлено у 2017 році, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , виданого 05.10.2017.
Під час проходження військової служби позивач не використовував додаткову відпустку, як учасник бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
На день звільнення позивача з військової служби у запас відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просив:
-  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 03.08.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 у справі №520/6824/2020 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 03.08.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. У задоволені решти вимог – відмовлено.
З програми «Спеціалізоване діловодство суду» встановлено, що вказане рішення набрало законної сили – 17.07.2020.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем 30.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 8 819,83 грн., що не заперечується позивачем у справі.
Таким чином, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, виплачено відповідачем позивачу не у день звільнення з військової служби 03.08.2018, а лише 30.09.2020.
Вважаючи, що відповідач протиправно, після остаточного розрахунку з позивачем, не виплатив останньому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при проведенні останнього розрахунку з позивачем, який було здійснено на час звільнення позивача з військової служби, протиправно не виплатив йому компенсацію за неотриману щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, що призвело до втрати частини доходу позивача, а тому наявні підстави для застосування наслідків, визначених шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по час фактичної виплати заборгованості.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визначення суми, що має бути нарахована та виплачена відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що ані позивачем ані відповідачем до матеріалів справи не надано інформації про розмір та структуру грошового забезпечення позивача за червень - липень 2018 рік, відтак суд позбавлений можливості визначити грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням (червень - липень 2018 року), тобто середньомісячну заробітну плату позивачу.
Задовольняючи частково вимоги позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 витрат на професійну правничу допомогу, заявленої у сумі 7200,00 грн, суд першої інстанції виходив з із обґрунтованісті, розумності та співмірності заявлених витрат на правничу допомогу лише у розмірі 2000 грн, враховуючи, що предмет спору у даній справі не є складним, не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних та значного обсягу юридичної та технічної роботи для підготовки позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Колегією суддів встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 по справі № 520/6824/2020, яке набрало законної сили 15.12.2020, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання вказаного рішення суду, відповідач, 30.09.2020, провів розрахунок з позивачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 58).
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Таким чином, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 03.08.2018 (дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини) до моменту остаточного розрахунку 30.09.2020.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 03.08.2018 (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку 30.09.2020, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.
Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, пославшись на те, що ані позивачем, ані відповідачем до матеріалів справи не надано інформації про розмір та структуру грошового забезпечення позивача за червень - липень 2018 рік, що унеможливлює визначення грошового забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням (червень - липень 2018 року), тобто середньомісячну заробітну плату позивачу.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та таким, що зроблено при неповному з`ясуванні обставин у справі, оскільки за змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.
Приписами ст. 80 КАС України передбачено право суду за власною ініціативою витребувати докази, однак, суд першої інстанції, не скористався такою процесуальною можливістю, що в підсумку призвело до неправильного обрання способу захисту порушеного права позивача в частині визначення розміру належного йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, слід зауважити, що суд першої інстанції мав достатньо часу для того щоб дослідити матеріали справи на предмет наявності в них документів, в яких міститься інформація про розмір та структуру грошового забезпечення позивача за червень - липень 2018 рік та, відповідно, витребувати їх у сторін, оскільки дана справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції майже чотири місяці, що в свою чергу є порушення, встановленого ст. 258 КАС України, строку розгляду справи за правилами спрощеного провадження, який не має перевищувати шістдесяти днів з дня відкриття провадження.
Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України.
Ці норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства усіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку слід враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція №200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п.4 Інструкції № 200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
У відповідності до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 12.03.2021 № 277, який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , доданої відповідачем до апеляційної скарги, розмір грошового забезпечення за червень 2018 року становить 9593,73 грн, за липень 2018 року  - 9593,73 грн.
Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 03.08.2018. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є червень 2018 року (30 календарних днів, розмір грошового забезпечення - 9593,73 грн) та липень 2018 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення - 9593,73 грн).
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 314,54 грн (19187,46 грн/61 календарний день).
Як вже було зазначено вище в день виключення позивача зі списків особового складу 03.08.2018, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки.
Виплата вказаної компенсації в сумі 8819,83 грн позивачу була виплачена лише 30.09.2020, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача (а.с. 58).
Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (03.08.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (30.09.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 789 днів.
Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 29.09.2020 становить 248172,06 грн (314,54 грн - середньоденний заробіток позивача * 789 днів).
При цьому, недоплачена сума грошової компенсації за вказаний період становить 8819,83 грн, а у процентному виразі по відношенні до загальної суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (248172,06 грн) дорівнює 3,55 %.
Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу грошової компенсації за вказаний період (8819,83 грн), відсоток цієї суми (3,55%) відносно розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (248172,06 грн), колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 8819,83 грн.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку про необхідність керуватися принципом співмірності, та зазначає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі, яка не перевищує суми, що була виплачена відповідачем на користь позивача із затримкою розрахунку.
З приводу вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7ст. 139 КАС України).
Відповідно до ч.ч. 3 та 4ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС Україниу разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7ст. 135 КАС України).
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно дост.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), який в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія Ульянов бізнес лоєрс», в особі керуючого партнера Пішкарьова І.О. (а.с. 28), реєстру дій та витрат на правовий захист ОСОБА_1 (а.с. 59), акт виконаних робіт направлений на правовий захист громадянина ОСОБА_1 (а.с. 61-62), рахунку на оплату № 247 від 05.10.2020 та квитанцій на оплату від 05.10.2020 на суму 7200,00 грн (а.с. 63-64).
Зі змісту п. 1.1 договору від 18.09.2020 року вбачається, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу у зв`язку з порушення остаточного розрахунку грошовим забезпеченням під час звільнення військовослужбовця з військової служби з боку військових посадових осіб військової частини НОМЕР_1 .
За умовами пункту 2.10 Договору для надання юридичної допомоги замовнику виконавець призначив адвоката Пушкарьова Ігоря Олеговича (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 03.09.2012 № 2632).
Згідно з пунктом 4.1 Договору за виконання зобов`язань, передбачених Договором, замовник зобов`язався сплатити грошові кошти у розмірі, зазначеному у рахунку на оплату правової допомоги.
Сума, вказана у пункті 4.1 Договору, є гонораром виконавця за надання правової допомоги (пункт 4.4 Договору).
З Реєстру дій та витрат на правовий захист позивача та Акту виконаних робіт від 11.10.2020 до Договору про надання правничої допомоги від 18.09.2020 встановлено, що виконавцем надано замовнику правові послуги:
- надання усної консультації з вивченням документів, укладення договору про надання правової допомоги, підготовка аналітичної довідки щодо судової практики; надання консультації, надання консультації, складення реєстру запланованих заходів та витрат на правовий захист позивача, складення акта виконаних робіт - тривалістю 1 година, вартістю 500,00 грн;
- складення позовної заяви до суду - тривалістю 5 години, вартістю 5000,00  грн;
- складення відповіді на відзив позивача - тривалістю 1 година, вартістю 500,00 грн.
Розрахунок вартості наданих виконавцем послуг здійснено таким чином: разом вартість послуг складає 6000,00 грн, сума ПДВ - 1200,00 грн, всього з ПДВ - 7200,00 грн.
На підставі рахунку на оплату від 05.10.2020 № 247, оформленого виконавцем, позивачем оплачено послуги з правової допомоги у сумі 7200,00 грн, що підтверджується квитанцією від 05.10.2020.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17).
У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву вважав безпідставними вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки останнім  не надано до матеріалів справи доказів в обґрунтування розміру таких витрат, у зв`язку із чим, заперечував проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.
Так, з приводу заявлених до відшкодування представником позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 500 грн. за надання усної консультації з вивченням документів, підготовки аналітичної довідки щодо судової практики; надання консультації, колегія суддів не вбачає підстав для їх відшкодування, оскільки вказані послуги неможливо вважати самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги, так як це є складовою процесу складання позовної заяви, відшкодування витрат за складання якої заявлено позивачем окремо в акті від 11.10.2020.
Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу за укладення договору про надання правової допомоги, складення реєстру запланованих заходів та витрат на правовий захист позивача, складення акту виконаних робіт, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви в цій частині, оскільки наведені послуги не є послугами з надання професійної правничої допомоги, а пов`язані з оформленням договірних відносин між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Ульянов Бізнес Лойєрс».
Так само не підлягають відшкодуванню витрати за складання відповіді на відзив у розмірі 500 грн, оскільки в матеріалах справи відсутній такий відзив, тобто представником позивача безпідставно включено послугу з його до складання до акту виконаних робіт та, відповідно, заявлено вимогу щодо відшкодування витрат за його складання.
Таким чином, лише послуга зі складання позовної заяви підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, заявлена ціна за складення позовної заяви у розмірі 5000,00 грн, з огляду на зміст останньої, який переважно складається з цитування судових рішень судів різних інстанцій, є необґрунтованою, у зв`язку з чим, колегія суддів, враховуючи, що складання такого документу не потребувало від адвоката значних зусиль та вочевидь не могло зайняти зазначеного в акті часу (5 годин), а також зважаючи на часткове задоволення позову, погоджуючись з судом першої інстанції, вважає, що вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу в цій справі підлягають відшкодуванню у розмірі 2000 грн, тобто на рівні ціни за 1 годину роботи адвоката за складання позовної заяви, що є співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача з огляду на складність даної справи та обсяг виконаної адвокатом роботи.
Твердження відповідача про ненадання позивачем до матеріалів справи доказів в обґрунтування заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів відхиляє як такі, що не відповідають дійсності, оскільки, як зазначено вище, матеріали справи містять всі належні докази надання правничої допомоги позивачу. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина першастатті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не визначив розмір такого відшкодування та відповідно не зазначив про це в резолютивній частині рішення, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 по справі № 520/14412/2020 слід змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: " Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 03.08.2018 по 30.09.2020 у розмірі 8819,83 грн".
Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 по справі № 520/14412/2020 - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: " Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 03.08.2018 по 30.09.2020 у розмірі 8819,83 грн".
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 по справі № 520/14412/2020 в частині задоволення позову - залишити без змін. . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій