Ухвала
Іменем України 
14 червня 2021 року
м. Київ
провадження № 51-2879 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2021 року.
Суть питання та встановлені судом обставини
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020230000000257 від 30 червня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу суду першої інстанції.  
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, прокурор звернувся зі скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить її скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, посилаючись на Конституцію України, Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, вважає, що  ухвала суду першої інстанції підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а відтак рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим.
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги,              наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства «забезпечення права на апеляційний перегляд справи». Це означає, що Конституція України забезпечує можливість апеляційного перегляду саме справи, що реалізується шляхом оскарження судових рішень, якими завершено розгляд справи (кримінального провадження) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
На думку Конституційного Суду України (рішення № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року), забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбачений п. 8 ч. 2  ст. 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції, якому відповідає обов`язок цього суду переглянути по суті справу в спосіб всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів з урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Рішення, яким завершується розгляд справи, може стати предметом перегляду в суді вищого рівня в апеляційному порядку, і подання апеляційної скарги щодо такого рішення не може бути заборонено законом. Водночас законом можуть бути встановлені обмеження чи навіть заборони щодо оскарження в апеляційному порядку окремих процедурних судових рішень, зокрема у ч. 1 ст. 392 КПК України визначено перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч. 2 ст. 392 КПК України). 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, прокурор подав апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Своє рішення суддя мотивував тим, що матеріали кримінального провадження не свідчать  про ефективність досудового розслідування,  та про правильність висновків слідчого під час такого розслідування, у зв`язку з чим заявлене клопотання прокурора суд визнав передчасним.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Суддя апеляційного суду, встановивши, що апеляційну скаргу прокурора було подано на судове рішення, яке, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, не підлягає апеляційному оскарженню, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Твердження прокурора у касаційній скарзі про те що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з підстав, визначених ч. 4 ст. 399 КПК України, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження (ч. 6 ст. 9 КПК України), положення ст. ст. 55, 129 Конституції України, якими забезпечується право на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За змістом кримінального процесуального закону, загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Приписи ст. 9 КПК України, яка розкриває принцип законності кримінального провадження, визначають в ч. 6, що загальні засади кримінального провадження, передбачені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу, застосовуються коли його положення не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження.  
Прокурор посилається на правову позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 , однак  ним не враховано того, що з 02.06.2016 року ст. 129 Конституції   діє  у новій редакції.
Що стосується права на доступ до правосуддя (ст. 21 КПК України), то заслуговує на увагу наступне.
 Засада доступу до правосуддя випливає із ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Частина 3 ст. 3 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року прямо указує, що "судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією та законами України". Крім того, ст. 7 цього Закону гарантує кожному захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону, а ст. 8 – закріплює право на повноважний суд.
Суд зазначає, що згадані  прокурором положення Конституції України та КПК України гарантують захист прав людини від неправомірного втручання держави. 
У той же час прокурор є представником держави, та відповідно до ст. 131-1 Конституції України здійснює  підтримання публічного обвинувачення в суді, організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Таким чином  посилання прокурора на норми, що забезпечують захист прав людини в обґрунтування процесуальних прав сторони обвинувачення є недоречними. 
Ухвала Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2021 року відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому Суд не вбачає підстав для її скасування.
Ураховуючи викладене та беручи до уваги те, що із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, Суд дійшов висновку, що на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 травня 2021 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                              ОСОБА_4