Справа № 161/15905/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/463/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 червня 2021 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Здрилюк О. І., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинська обласна прокуратура про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року,
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 31.05.2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 01.04.2017 року за № 12017030010001496. В ході вказаного кримінального провадження відносно нього були проведені наступні процесуальні дії, зокрема: повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення; проведено допит в якості підозрюваного; проведено обшук за місцем реєстрації та проживання; вручено клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 09.06.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який є найбільш суворим запобіжним заходом. В подальшому даним запобіжний захід неодноразово продовжувався ухвалами суду. 12.12.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, за клопотанням сторони захисту, був змінений на більш м`який - на домашній арешт з покладенням певних обов`язків, оскільки він потребував постійного нагляду лікарів та постійного лікування. Внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури та суду він 6 місяців утримувався в слідчому ізоляторі та весь цей час був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість, що призвело до позбавлення його нормального достойного способу життя, реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2018 току, який був залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 21.02.2019 року у справі 161/10541/17, його визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано за недоведеністю у вчинені кримінального правопорушення. При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказують на те, що органи досудового розслідування та прокурор не представили належних та допустимих доказів його вини у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Таким чином, в період з 31.05.2017 року по 21.02.2019 року він перебував під слідством та судом, що становить 20 місяців 22 дні. Так, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, вважає, що йому підлягає відшкодуванню моральна шкода, яку оцінює в розмірі 101100 грн. Крім того, за період судового та апеляційного слідства у даному кримінальному провадженні мені надавались юридичні послуги адвокатом Коваленко Є.В., що стверджується укладеними договором про надання такої допомоги від 01.08.2017 року, а також квитанцією до прибуткового касового ордеру на загальну суму 47000 грн. 
Просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 101100 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури та 47000 грн. на відшкодування витрат по оплаті юридичної допомоги у кримінальному провадженні.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції у Волинській області, Волинська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 101100 (сто одну тисячу сто) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 47000 (сорок сім тисяч) грн. на відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги у кримінальному провадженні.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2021 року судові втрати по справі зі сплати судового збору компенсувати за рахунок держави.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що визначений судом розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою, розмір відшкодування шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Також відповідач вважає, що розмір моральної шкоди повинен розраховуватись відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIII, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на особу в розрахунку на місяць, який на 01 січня 2021 року становить 2270 грн. Крім того, визначена судом сума за надання позивачу юридичної допомоги у кримінальній справі у розмірі 47000 грн не відповідає засадам розумності, справедливості, що може призвести до збагачення за рахунок держави. Просить рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Судом встановлено, що 31.05.2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенантом поліції Сонюк О. І. було повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12017030010001496 від 01.04.2017 року.
Зі змісту підозри вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_1 інкриміновано наступне: 31.03.2017 року близько о 00 год. 30 хв., маючи не зняту і не погашену судимість за вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою із невстановленою особою незаконно проник до будинку АДРЕСА_1 , де із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого повторно відкрито викрав майно ОСОБА_2 .. В той час, коли потерпілий відчинив вхідні двері свого будинку, невстановлена особа нанесла удар правим кулаком по його обличчю, а саме у ліву щоку, внаслідок чого останній впав на підлогу, та, проникнувши в даний будинок, із застосуванням фізичної сили, утримуючи потерпілого ОСОБА_2 однією рукою за голову та притиснувши коліном, нанесла йому кілька ударів кулаком по тулубу, чим спричинила фізичний біль, при цьому вільною рукою дістала із правої кишені штанів ОСОБА_2 його шкіряний гаманець, який матеріальної цінності для останнього не становить, із грошовими коштами в сумі 35000 грн. та 200 дол. США, що згідно довідки НБУ станом на 31.03.2017 року складає 5395 грн. 21 коп. В цей момент ОСОБА_1 незаконно проник через відчинені вхідні двері даного будинку, зайшов у спальну кімнату, де зі столу повторно відкрито викрав мобільний телефон марки «Nomi», ринкова вартість якого згідно висновку експерта № 342 від 30.06.2017 року становить 1621,67 грн., в якому знаходилась сім-картка мобільного оператора ПрАТ «МТС Україна» № НОМЕР_1 , яка матеріальної цінності для потерпілого не становить.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2017 року щодо ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 07.08.2017 року включно.
07.07.2017 року Луцьким ВП ГУНП у Волинській області за погодженням із Прокурором Луцької місцевої прокуратури було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12017030010001496 від 01.04.2017 року, відкритому відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.07.2017 року, від 20.09.2017 року та від 10.11.2017 року запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою було продовжено до 08.01.2018 року.
12.12.2017 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою, за клопотанням сторони захисту був змінений на домашній арешт з покладенням певних обов`язків, оскільки останній потребував постійного нагляду лікарів та постійного лікування.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2018 року ОСОБА_1 продовжено строк домашнього арешту з покладенням певних обов`язків строком на 2 місяці до 05.04.2018 року включно.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2018 року ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.
Ухвалою Волинського апеляційного суду Волинської області від 21.02.2019 року вищевказаний вирок суду першої інстанції від 03.09.2018 року було залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 28.11.2019 року ухвалу Волинського апеляційного суду Волинської області від 21.02.2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом в період з 31.05.2017 року по 21.02.2019 року, а всього 20 місяців 22 дні.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 4 вказаного Закону).
Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Згідно з пунктом 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Розмір відшкодування слід розраховувати виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6 000 грн (станом на момент вирішення справи).
Таким чином, з огляду на те, що позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (31.05.2017 року) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано (21.02.2019 року), що становить 20 місяців 22 дні, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Суд першої інстанції визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що тривале перебування позивача під слідством та судом, характер пред`явленого обвинувачення, час та зусилля, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стан, завдали ОСОБА_1 моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.
Висновок місцевого суду щодо визначення розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд, задовольнивши позов, вірно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості. При цьому суд також правильно врахував незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 , що потягло за собою позбавлення його конституційного права на свободу і особисту недоторканість та призвело до позбавлення його нормального достойного способу життя, реалізації звичок та бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми.
Враховуючи наведене, а також обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та спричинення йому діями органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди у зазначеному в позові розмірі й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 101100 грн, що відповідає мінімально гарантованому законом розміру.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18, за якою необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 17/12 від 17.12.2017 року ОСОБА_1 за надання правової допомоги було сплачено 47000 грн. Вказані кошти, згідно договору про надання правової допомоги від 01.08.2017 року були сплачені позивачем на виконання угоди щодо захисту прав та інтересів в кримінальній справі (а.с. 37-40).
З урахуванням наведених процесуальних норм у суд правильно стягнув з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу.
Посилання відповідача в апеляційному суді на завищення розміру понесених позивачем витрат відхиляються апеляційним судом, оскільки такі витрати є співмірними із характером та обсягом наданої правової допомоги у кримінальній справі, а доводи щодо завищеного розміру витрат не обґрунтовано належними, допустимими та достовірними доказами.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2021 року в даній справі залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий 

Судді :