КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
25 травня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 361/765/16-ц
провадження № 22-ц/824/7456/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Київській області
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 
 
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року у складі судді Петришин Н.М. 
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 знести самочинно побудовані приміщення, прибудови літ. «е», а саме: гараж - приміщення 1-9, кладову - приміщення 1-8, 1-7, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини будинку з відповідними надвірними прибудовами та будівлями, розташованого за адресою:   АДРЕСА_1 . 
На належній позивачу земельній ділянці побудовані: житловий будинок - літ. «А-1»; прибудова - літ. «А4»; сарай - літ. «Д»; гараж - літ. «Б»; літня кухня, в якій мешкає       ОСОБА_1 - літ. «В».
Стверджувала, що у 2010 році відповідачі на суміжній земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , почали будувати фундамент для гаражу та господарських будівель, відступивши від стіни літньої кухні та гаражу позивача лише 0,6 м.
Зазначала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , всупереч приписам про усунення виявлених порушень, наданих Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, у 2011 році побудували гараж, а у 2015 році - добудову до гаражу, затуливши вікна літньої кухні ОСОБА_1 .
Звертала увагу суду на акт обстеження умов забудови від 22 червня 2015 року, складеного депутатом Калинівської селищної ради Броварського району Київської області ОСОБА_14, яким установлено факт здійснення прибудови відповідачами поза межами їх земельної ділянки.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , прийняла ОСОБА_2 . 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, 01 березня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що позивачем не надавалося жодної згоди відповідачам на проведення будівництва.
Стверджує, що відстань будівель відповідачів у 0,6 м до житлової літньої кухні позивача та 5 м до житлового будинку останньої порушує існуючі протипожежні норми, створює небезпеку для майна, життя та здоров`я ОСОБА_1 .
Звертає увагу суду на притягнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 96 КУпАП  відповідно до постанов №А-1801/1, №А-1801/2 від 18 січня 2016 року.
Зауважує, що ОСОБА_5 неодноразово заявляла про відмову від проведення  перебудови незаконних будівель.
19 квітня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи.
Третя особа не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не було доведено, що дії відповідачів є незаконними та порушують статтю 103 Земельного кодексу України. При цьому на час розгляду справи спірні об`єкти самочинного будівництва є власністю відповідачів, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями, в т.ч. літ. «В» - літня кухня, літ. «Д» - сарай, літ. «п» - колодязь, 1/2 частина огорожі літ. «N», які знаходяться по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від                      17 червня 1997 року, витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 травня 2013 року (а.с.9-10, т.1).
ОСОБА_1 також є власником земельної ділянки площею 0,0750 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.
Згідно опису меж земельної ділянки, встановлені такі межі: від позначки «А» до позначки «Б» - землі гр. ОСОБА_8 , від позначки «Б» до позначки «В» - землі гр. ОСОБА_9 , від позначки «В» до позначки «Г» - землі загального користування ( АДРЕСА_1) , від позначки «Г» до позначки «Д» - землі гр. ОСОБА_10 , від позначки «Д» до позначки «А» - землі гр. ОСОБА_11 (а.с.11, т.1).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 18 березня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № 1953 від 23 травня 2009 року є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 , кожному належить по 1/2 частці будинку (а.с.50, т.1).
З відповіді Інспекції державного архітектурно будівельного контролю у Київській області від 30 грудня 2010 року, наданої на звернення ОСОБА_1 від 02 грудня 2010 року №7/10-4410 щодо будівництва гаража сусідами по АДРЕСА_1 , вбачається, що інспекцією була проведена перевірка, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 без погодженої та затвердженої проектної документації розпочали реконструкцію житлового будинку шляхом проведення добудов. За фактом виявлених порушень вимог містобудівного законодавства, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були притягнуті до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 96 КУпАП (постанова по справі про адміністративні правопорушення від 29 жовтня 2010 року № 664 та № 665) (а.с.16, т.1).
Згідно акту обстеження умов забудови від 22 червня 2015 року, складеного депутатом Калинівської селищної ради Київської області, ОСОБА_6 , який проживає по                         АДРЕСА_2 , здійснив прибудову до свого будинку, фундамент і стіна якої проходять поза межами його ділянки. Відстань між господарською будівлею                   ОСОБА_1 і прибудовою, яку здійснив ОСОБА_6 , становить 70 см. Внаслідок самовільного зведення ОСОБА_6 прибудови відбувається підтоплення території двору та господарської будівлі ОСОБА_1 , в результаті чого будинок ОСОБА_1 поступово руйнується, в стінах утворились щілини, підмурок підлито, внутрішні стіни пліснявіють, відбувається грибкове ураження дерев`яних поверхонь і конструкцій, затоплено погріб, розташований під господарською будівлею ОСОБА_1 (а.с.17, т.1).
З акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 12 січня 2016 року встановлено, що              12 січня 2016 року посадовими особами Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції у Київській області було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами перевірки встановлено, що за зазначеною адресою виконані будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, збудовано прибудову літ. «е» складної форми в плані, розміром більших сторін 17,5х9,5м (приміщення 1-1 коридор, площею 13,7 кв.м; приміщення 1-8 гараж, площею 23,3 кв.м; приміщення 1-7 кладова, площею 27,7 кв.м), а також збудовано мансарду літ. «е1» (приміщення 1-11 - житлова кімната, площею 13,1 кв.м). Перевіркою також установлено, що зазначені будівельні роботи з реконструкції житлового будинку виконані без оформлення документів, що дають право на виконання будівельних робіт, чим порушено ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Перевіркою встановлено, що прибудову літ. «е» та мансарду літ. «е1» збудовано впритул до межі з боку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на відстані до 1,0 м від існуючої господарської будівлі по АДРЕСА_1 та впритул до межі з боку АДРЕСА_1 , чим порушено п.3.25*, п. 3.32 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Вищевказаний житловий будинок не введений в експлуатацію (а.с.61, т.1).
За результатами виявлених порушень Департаментом державної архітектурно будівельної інспекції у Київській області відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 складено протоколи про адміністративне правопорушення № 3-Л-А-1201/2 від 12 січня 2016 року та №3-Л-А-1201/1 від 12 січня 2016 року за ч. 1 ст. 96 КУпАП (а.с.62-63, Т.1).
Департаментом державної архітектурно будівельної інспекції у Київській області складено приписи №С-1201/1 та №С-1201/2 від 12 січня 2016 року, якими ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надано строк до 12 липня 2016 року для усунення порушень шляхом оформлення документів, що дають право на виконання будівельних робіт, шляхом приведення будівельних робіт до вимог державних будівельних норм, шляхом прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку або шляхом приведення земельної ділянки до попереднього стану або іншим шляхом відповідно до вимог чинного законодавства, та приписи № С-1201/3 та № 1201/4 від 12 січня 2016 року про зупинення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 будівельних робіт з 13 січня 2016 року (а.с.64-67, т.1).
Постановами №А-1801/1 та №1801/2 від 18 січня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 притягнуті до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафів по 850 грн з кожного (а.с.68-69, т.1).
30 травня 2016 року на замовлення ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.91, т.1).
02 червня 2016 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області зареєстровано Декларацію за № КС142161540100 про готовність до експлуатації об`єкту житлового будинку АДРЕСА_1 , подану ОСОБА_5 (а.с.97, т.1).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 2016 року спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла ОСОБА_2 (а.с.88, т.1).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 02 вересня 2016 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену частку майна (а.с.101, т.1).
12 жовтня 2016 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований на праві спільної часткової власності по Ѕ частці за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу житлового будинку від 23 травня 2009 року, технічний паспорт на садибний житловий будинок, виданий 30 травня 2016 року; декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, виданого 02 червня 2016 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області. Рішення про державну реєстрацію прийняте 17 жовтня 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 05 листопада 2018 року (а.с. 184-185 т.2).
Судом першої інстанції під час розгляду справи було заслухано свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 купили будинок, то у них були добрі стосунки із сусідкою ОСОБА_1 , ОСОБА_6 часто допомагав позивачу по господарству і будівництву. Після придбання будинку, відповідачі почали будівництво на земельній ділянці і ОСОБА_1 не заперечувала проти цього. Будівля позивачки, яка знаходиться на межі, є дуже старою, збудованою без фундаменту.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). 
Відповідно до частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Пунктом г) частини 1 статті 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ч.ч.1,2 ст.103 Земельного кодексу України).
Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою та господарчою будівлею шляхом зобов`язання відповідачів знести самочинно побудовані приміщення.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У ч. 2 цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Аналізуючи   ст.ст. 15, 16 ЦК України,  слід дійти висновку про те,  що право на захист свого цивільного права має особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання і що суд може захистити цивільне право або інтерес будь-яким способом, встановленим договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З матеріалів справи вбачається, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідач набув право власності на об`єкти нерухомого майна, про знесення яких, як об`єктів самочинного будівництва, просила позивач.
Так, 12 жовтня 2016 року здійснено реєстрацію права власності спірних приміщень відповідачів на підставі Декларації за №КС142161540100 про готовність до експлуатації об`єкту житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 05 листопада 2018 року.
Відповідно до пункту 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (затверджений постановою КМ України від 23.05.2011 року №553) окремою та самостійною підставою для проведення позапланової перевірки є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Така перевірка здійснюється протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.
У даному випадку перевірка була проведена після спливу встановленого строку.
Отже, сам факт реєстрації такої декларації та здійснення реєстрації права власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкта нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Наведений висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №916/1986/18, в якому зазначено, що «… після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення…».
Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.
Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції встановивши, що спірні приміщення: гараж - приміщення 1-9, кладова - приміщення 1-8, 1-7, на час розгляду справи вже не є самочинними та належать на праві власності відповідачам, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, на підставі яких можливо зробити висновок, що дії відповідачів є незаконними та порушують статтю 103 Земельного кодексу України, та які були б достатньою підставою для порушення права власності відповідачів на спірні приміщення задля інтересів та прав позивача на користування її земельною ділянкою та домоволодінням, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем.
Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.
Згідно зі статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4  - залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «25» травня 2021 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                   О.Ф. Мазурик