УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/4148/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/835/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Філіпчук О.В.,
       з участю        позивачки         ОСОБА_1 ,
               представника позивачки         ОСОБА_2 ,
               відповідачки         ОСОБА_3 ,
               представника відповідачки         ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – Виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей, нотаріус Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Оксанюк Наталія Миколаївна, про визнання договору дарування квартири недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат, ОСОБА_5 , внаслідок чого вона мала успадкувати кв. АДРЕСА_1 (далі – квартира). За договором дарування від 8 травня 2014 року ОСОБА_5 подарував квартиру ОСОБА_3 . На час укладення цього договору ОСОБА_5 страждав на стійке психічне захворювання, не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування квартири від 8 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою (реєстраційний №3-1068), недійсним.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 11 березня 2015 року залучив Виконавчий комітет Хмельницької міської ради в особі Служби у справах дітей як орган опіки та піклування (далі – орган опіки та піклування) та нотаріуса Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Оксанюк Н.М. (далі – нотаріус Оскасюк Н.М.) до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року позов задоволено.
Визнано договір дарування квартири від 8 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою (реєстраційний №3-1068), недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243 грн 60 коп. судового збору та 5 629 грн 50 коп. витрат на проведення експертизи, а всього – 5 873 грн 10 коп.
Суд керувався тим, що на час укладення договору дарування квартири ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій і не керував ними, тому оспорюваний правочин слід визнати недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент укладення договору дарування квартири ОСОБА_5 не страждав на тяжке психічне захворювання, а виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок епілепсії з помірно вираженим психоорганічним синдромом, у зв`язку з чим він усвідомлював значення своїх дій і керував ними. Недійсність оспорюваного правочину не доведена належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Крім того, ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки її права у спірних правовідносинах не порушені, а суд неправомірно розглянув справу без участі відповідачки та її представника, який перебував на самоізоляції через контакт із хворим на респіраторну хворобу COVID-19.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 одала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
У своїх письмових поясненнях орган опіки та піклування заперечив проти задоволення позову посилаючись на порушення прав малолітньої дитини відповідачки.
Нотаріус Оскасюк Н.М. не висловила своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.        Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_5 .
Протягом 1988-2014 років ОСОБА_5 страждав на стійке хронічне психічне захворювання, перебував на обліку в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері та неодноразово лікувався в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні №1. У 1996 році ОСОБА_5 визнаний особою з інвалідністю ІІ групи.
8 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою (реєстраційний №3-1068), згідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина, яку прийняла ОСОБА_1 в установленому порядку. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений 15 лютого 1995 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою (реєстраційний №5-855), яким належну йому квартиру квартиру заповів сину ОСОБА_6 , натомість, останній у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №361 від 13 червня 2016 року на час укладення договору дарування квартири від 8 травня 2014 року ОСОБА_5 страждав психічним захворюванням у вигляді органічного розладу особистості внаслідок епілепсії з вираженими змінами, не усвідомлював значення своїх дій і не керував ними.
Згідно висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №469 від 21 серпня 2019 року на час укладення договору дарування від 8 травня 2014 року ОСОБА_5 виявляв ознаки органічного розладу особистості та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Застосовані норми права

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.  Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із положень ст. 89 ЦПК України слідує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.
Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасників.
Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.
Для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю.
Правовим наслідком укладення особою правочину з дефектом волі є недійсність цього правочину, в тому числі на підставі ст. 225 ЦК України.
Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 28 вересня 2016 року (справа №6-1531цс16), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Зібрані докази, зокрема показання свідка ОСОБА_7 , медична документація ОСОБА_5 , висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №361 від 13 червня 2016 року (т. 1 а.с. 151-155) та висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №469 від 21 серпня 2019 року (т. 2 а.с. 22-26), достовірно вказують на те, що на час укладення договору дарування квартири від 8 травня 2014 року ОСОБА_5 страждав на стійке психічне захворювання, не усвідомлював значення своїх дій і не керував ними.
Встановивши цю обставину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний правочин учинений ОСОБА_5 з дефектом волі та є недійсним.
При цьому суд першої інстанції правомірно відхилив висновок повторної судово-психіатричної експертизи №04/К від 13 лютого 2018 року (т. 1 а.с. 223-229), згідно якого на момент укладення правочину від 8 травня 2014 року ОСОБА_5 не страждав тяжким психічним розладом, виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок епілепсії із помірно вираженим психоорганічним синдромом, міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а також показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_5 свідомо уклав договір дарування квартири, оскільки ці дані суперечать сукупності зібраних у справі доказів.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» Київський міський центр судово-психіатричної експертизи відноситься до суб`єктів судово-експертної діяльності, а тому твердження ОСОБА_3 про недопустимість складеного ним висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №469 від 21 серпня 2019 року (т. 2 а.с. 22-26), є безпідставними.
Посилання ОСОБА_3 на неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Щодо належності позивача у справі

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
В силу ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).
Із положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України слідує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Як передбачено ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Правочин, який визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, таким чином, у сторін не виникає прав та обов`язків за цим правочином, а відчужувач майна за недійсним правочином залишає за собою право на спірне майно.
Спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом право на спадкування виникає у спадкоємців за законом почергово.
Договір дарування квартири від 8 травня 2014 року є недійсним з моменту його вчинення сторонами, внаслідок чого квартира увійшла до складу спадщини ОСОБА_5 . Спадкоємець останнього за заповітом, ОСОБА_6 , не прийняв спадщину після смерті батька, водночас цю спадщину прийняла ОСОБА_1 як спадкоємець другої черги за законом.
Таким чином, у спірних правовідносинах порушене право ОСОБА_1 на спадщину, тому вона вправі звернутися до суду з позовом за захистом цього права.
Посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, не відповідає фактичним обставинам і нормам чинного законодавства.

Щодо розгляду справи за відсутності відповідачки та її представника

Статтею 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).
За змістом ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Статтею 128 ЦПК України визначено порядок повідомлення учасників справи про судове засідання. Зокрема, суд викликає учасників справи у судове засідання, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.  Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, в тому числі з таких підстав:  неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;  перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України).
В силу п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі  повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи за відсутності учасника процесу слід виходити з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка відповідача та/або його представника у судове засідання, за умови належного повідомлення їх про дату, час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення судового розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси відповідачки ОСОБА_3 представляв адвокат Твердун М.М. Його повноваження підтверджуються договорами про надання правової допомоги від 9 березня 2015 року та 17 грудня 2020 року, ордером серії ХМ №008995 (т. 1 а.с. 20-22; т. 2 а.с. 84-85).
Суд першої інстанції відкрив провадження у справі ухвалою від 3 березня 2015 року. Справа неодноразово призначалася до судового розгляду, в якому приймала участь як відповідачка ОСОБА_3 , так і її представник ОСОБА_4 .
Після оголошення перерви у судовому засіданні 18 лютого 2021 року відповідачка ОСОБА_3 та адвокат Твердун М.М. були повідомлені про наступне засідання, що мало відбутися 23 березня 2021 року о 9 годині 30 хвилин, під розписку (т. 2 а.с. 110).
23 березня 2021 року відповідачка ОСОБА_3 та адвокат Твердун М.М. не з`явилися в судове засідання. Перед судовим засіданням ОСОБА_4 подавав суду клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 119) посилаючись на те, що він контактував із особою, хворою на коронавірус (COVID-19), і перебуває на самоізоляції.
Оскільки відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а зібрані матеріали давали можливість суду вирішити спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції, врахувавши тривалість розгляду справи та необхідність дотримання прав інших учасників процесу, правомірно розглянув справу в судовому засіданні 23 березня 2021 року.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 травня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Козак О.В.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 21