П О С Т А Н О В А
                                       І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 травня 2021року                                                                                  м. Київ
         
Справа № 359/6662/20
Провадження: № 22-ц/824/6436/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Борисової О.В.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 на  рішення Бориспільського районного суду Київської області від 27 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., 
 у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування домоволодінням,
 
                                                   в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що домоволодіння  АДРЕСА_1 , належить йому та відповідачці на  праві спільної часткової власності. У вказаному будинку проживає відповідачка разом зі своєю сім`єю і, його, позивача, до будинку не допускає. У зв`язку з цим між ними виникають непорозуміння щодо користування спільним майном, тому він був змушений звернутися до суду із даним позовом, у якому просив встановити відповідний порядок користування вказаним будинком.
Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату, що позначена у технічному паспорті під №1-3, площею 12 кв.м., а ОСОБА_1 житлові кімнати під №1-4, площею 5,2 кв.м., №1-5, площею 10,9 кв.м. та № 1-6 , площею 21,7 кв.м.
Підсобні приміщення: веранду №1-1, коридор №1-2, кухню №1-7, санвузол №1-8, а також господарські будівлі та споруди: погріб під частиною будівлі «В», сарай «Б», сарай «З», сарай «М», сарай «Н», літній душ «Д», убиральню «Е», навіс «Ж», навіс «П», навіс «Р», колодязь «К», яму вигрібну «Л», хвіртку №1, огорожу №2, ворота №3, огорожу №4, хвіртку №5, огорожу № 6 залишено у спільному користуванні.
Не погодившись із таким судовим рішенням суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просиласкасувати рішення суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив її клопотання про відкладення справи та розглянув справу у її відсутність. Рішення судом першої інстанції ухвалене без урахування даних технічного паспорту, згідно якого деякі об`єкти вже давно не існують, а деякі перероблені. Також, поза увагою суду залишись те, що її, відповідачки,  донька ОСОБА_3   з неповнолітньою дитиною проживає та зареєстрована у спірному будинку у кімнаті № 1-3 також, яка судом виділена позивачу. ОСОБА_3 позивач до участі у справі не залучив. Окрім того, суд першої інстанції, без призначення та проведення  судової будівельно-технічної експертизи, включив у своє рішення об`єкти, які в натурі відсутні, а також ті, які не підлягають розподілу через відсутність документів про прийняття їх в експлуатацію. Також вказувала, що  фактично спір щодо встановлення порядку користування спірним домоволодінням, вирішений в межах цивільних справ № 359/1760/17 та 2/359/999/16.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Власенко С.П. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та вказував, що у вказаних скаржником цивільних справах предметом позову був поділ майна в натурі, однак, як було встановлено судом поділ в натурі спірного домоволодіння неможливий. Наведені у скарзі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
Адвокат Власенко С.П. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також співвласниками присадибної земельної ділянки, які знаходяться у    АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 на праві власності належить ј частина від вказаного майна, а ОСОБА_1 - ѕ його частини(а.с.13-17).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 11.07.2017 року (справа № 359/1760/16-ц) встановлено, що виділ належної позивачеві частки із спірного нерухомого майна технічно не можливий. Цим же рішенням суду позивачу також відмовлено у стягненні з  ОСОБА_1 грошової компенсації вартості його частки у цьому майні (а.с.9-12).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо порядку користування спірним домоволодінням, а тому право позивача підлягає захисту у судовому порядку. Визначаючи користування спірним житловим будинком, суд погодився із запропонованим позивачем порядком, оскільки будь-яких заперечень або інших можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням відповідачкою надано не було.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Судом встановлено, що виділ ОСОБА_2 ј частки житлового будинку є неможливим. Вказана обставина встановлена рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 11 липня 2017 року у справі № 359/1716/16-ц, а тому доказуванню згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає.
Вказаним судовим рішенням також було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості ј частини спірного будинку з огляду на скрутне матеріальне становище відповідачки. Позиція відповідачки щодо відмови сплатити ОСОБА_2 компенсацію вартості ј частини спірного будинку є незмінною і наразі.
Встановлено, що ОСОБА_1 створює позивачу перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку, вважаючи, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим будинком, що підтверджується висловленою нею позицією в апеляційній скарзі. Між сторонами виник спір щодо користування домоволодінням, який триває значний проміжок часу, досягти згоди щодо порядку користування будинку співвласники  не можуть.
З огляду на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки іншим шляхом порушене право ОСОБА_2 як власника ј частини спірного будинку, відновлено бути не може.
Обґрунтованим є і встановлений судом порядок користування будинком, оскільки лише житлова кімната площею 12 кв.м., яка є відособленою від інших кімнат будинку, відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Будь-яких заперечень або інших можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням відповідачем суду не надано.
Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції проживання та реєстрації у спірному будинку доньки скаржниці - ОСОБА_3 та її малолітньої дитини до уваги колегії суддів не приймаються, оскільки порядок користування спірним будинком встановлюється лише між співвласниками, а ОСОБА_3 такою не є.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, яке виявилось в розгляді справи без призначення судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів виходить з наступного. 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)
03 вересня 2020 року ухвалою Бориспільського районного суду Київської області  відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального провадження, роз`яснено право подати відзив на позовну заяву, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не подані позивачем. Також роз`яснено, що у разі неподання відзиву у встановлений судом строк і доданих до нього доказів суд має право вирішити справу за наявними матеріалами справи.
Копію ухвали про відкриття ОСОБА_1 отримала 21 вересня 2020 року (а.с. 27).
З моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі і до ухваленням судом першої інстанції рішення по суті позовних вимог (4 місяці), будь-яких заперечень з приводу заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, клопотань, заяв, окрім як про відкладення розгляду справи з посиланням на встановлення карантину,  ОСОБА_1 до суду не подавались.
За наведених обставин, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано вирішено спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів та встановлено порядок користування домоволодінням відповідно до технічного паспорту, що наданий позивачем.
Також, колегія суддівзвертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні даного спору колегія суддів ураховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
З урахуванням конкретних обставин справи, рішення суду першої інстанції є справедливим по відношенню до учасників справи, оскільки не можна обмежувати право однієї із сторін за рахунок іншої.
Суд першої інстанції  забезпечивповний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.  Наведені в апеляційній  скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бориспільського районного суду Київської області від 27 січня 2021 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського районного суду Київської області від 27 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 27 травня 2021 року.

Головуючий                                                                                           Т.О. Невідома

Судді                                                                                                        І.В. Іванова

                                                                                                              О.В. Борисова