ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/11721/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року (суддя суду 1 інстанції  Лозицька І.О.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардій України  про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардій України, в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/4222/20 від 22.06.2020 року, за період з 31.01.2019 року по 14.08.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки, що надана відповідачем у якості додатка до листа № 6/54/22-438 від 25.03.2020 року;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена ОСОБА_1 відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/4222/20 від 22.06.2020 року, за період з 31.01.2019 року по 14.08.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки, що надана відповідачем у якості додатка до листа    № 6/54/22-438 від 25.03.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 31.01.2019 року за № 22, позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України. Однак, при звільненні, позивачу протиправно не виплачено грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, що встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року в адміністративній справі № 160/4222/20.
При цьому, відповідачем не відшкодована позивачу грошова компенсація, за затримку у виплаті грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки, яка була нарахована та виплачена на підставі вказаного вище рішення суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/4222/20 від 22.06.2020 року, за період з 01.02.2019 року по 14.08.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки, що надана відповідачем у якості додатка до листа № 6/54/22-438 від 25.03.2020 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена ОСОБА_1 відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/4222/20 від 22.06.2020 року, за період з 01.02.2019 року по 14.08.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки, що надана відповідачем у якості додатка до листа    № 6/54/22-438 від 25.03.2020 року.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, вирішивши питання про зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом, при ухваленні рішення, не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, зазначає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на посаді дресирувальника кінологічної групи.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідченням серії НОМЕР_3 від 10.03.2017 року.
Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 31.01.2019 року № 22 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з підстав закінчення строку на який укладено контракт.
Позивач, 10.02.2020, звернувся із заявою № П-6 до відповідача про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік.
26.02.2020 року позивач отримав від відповідача лист за вих. № 6/54/33-248, в якому зазначено, що в особливий період припиняється, зокрема, відпустка, що передбачена пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року в адміністративній справі № 160/4222/20, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2017 по 2019 рік та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», за період з 2017 по 2019 рік.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року в адміністративній справі № 160/4222/20 набрало законної сили 23.07.2020 року.
Вищезазначене рішення суду від 22.06.2020 року відповідачем виконано повністю, що підтверджується копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 21.08.2020 про надходження на банківський рахунок позивача, 14.08.2020, грошових коштів в сумі 14026,91 грн.
21.08.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, що була нарахована та виплачена ОСОБА_1 за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року в адміністративній справі № 160/4222/20 в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2020 року № 6/54/33-1141 позивача було повідомлено про те, що вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставною.
Вважаючи таку відмову Військової частини НОМЕР_1 протиправною, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Подібні висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року по справі № 620/828/20.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, звільнення ОСОБА_1 шляхом виключення зі списків особового складу військової частини відбулося 31 січня 2019 року, а грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік перераховано на картковий рахунок позивача 14.08.2020, тобто проведено фактичний розрахунок при звільненні.
21.08.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за затримку належних йому виплат при звільненні, однак 15.09.2020 отримав лист відповідача за № 6/54/33-1141, яким його повідомлено, що вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставною.
24 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, тобто після отримання від відповідача листа-відмови від 15.09.2020, отже з дотриманням строків встановлених частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
А в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи позивачу під час звільнення 31 січня 2019 року грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2019 роки не виплачено; відповідну компенсацію присуджено ухваленим у справі №160/4222/20 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2019 роки надійшла на банківський рахунок позивача 14 серпня 2020 року у розмірі 14026,91 грн.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу адміністративного судочинства України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
А суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вищезазначені правові висновки Велика Палата Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 28277,47 гривень, з яких: грошове забезпечення 14250,56 гривень (50,4%) та компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку14026,91 гривень (49,6%).
Сума середнього заробітку, з врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, невикористану додаткову оплачувану відпустку становить 114344,06 гривень ( 299,33 грн середньоденне грошове забезпечення х 382 – кількість робочих днів за період з 01.02.2019 по 14.08.2020).
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 56714,65 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (49,6% від 114344,06 грн.).
Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте суд не визначив розмір такої компенсації, зобов`язавши відповідача її нарахувати та виплатити.
За вказаних обставин суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду у вказаній  частині, а тому  відповідно до  статті 317 КАС України рішення суду підлягає зміні у відповідній частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції:
«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за період з 01.02.2019 по 14.08.2020, за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 56714 (п`ятдесят шість тисяч сімсот чотирнадцять) грн. 65 копійок.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко