Номер провадження: 22-ц/813/1827/21 
Номер справи місцевого суду: 504/4166/18
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дришлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Маркарова І.Р.,
адвоката відповідача ОСОБА_2 - Жмуд О.В., 

переглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Жмуда Олега Володимировича в інтересах  ОСОБА_2 на заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи - Відділ у справах дітей та соціального захисту населення виконавчого органу Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області, орган опіки та піклування при Лиманській районній державній адміністрації Одеської області про позбавлення батьківський прав та стягнення заборгованості по аліментам, - 

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб - Відділу у справах дітей та соціального захисту населення виконавчого органу Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області, органу опіки та піклування при Лиманській районній державній адміністрації Одеської області про позбавлення батьківський прав та стягнення заборгованості по аліментам.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем, який на разі розірвано, у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати із нею та знаходиться на її утриманні та піклуванні. Відповідач ОСОБА_2 дитиною не цікавиться, участі у вихованні дитини не бере, свій обов`язок щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не виконує, жодної допомоги на утримання дитини не здійснює. Так, відповідач, всупереч інтересам малолітньої ОСОБА_3 , тривалий час не навідує доньку та не спілкується з нею, йому байдуже як живе та розвивається дитина, його не цікавить, ані побут, ані інтереси, ані харчування дитини. Крім того, відповідач усіма можливими способами ухиляється від надання допомоги та утримання та виховання дитини. 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.04.2017р. було стягнуто із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28.12.2016р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, ОСОБА_2 не сплачує аліментів, у зв`язку із чим у нього виникла значна заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 29.10.2018р., заборгованість ОСОБА_2 , по аліментам складає 33 489,91 грн.. 
На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути із нього заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , у розмірі 33 489,91 грн..
Справу розглянуто за відсутністю сторін.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Жмуд О.В. в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції у зв`язку із порушенням територіальної підсудності та направити справу до Каланчацького районного суду Херсонської області для розгляду по суті позовних вимог. У разі відмови суду щодо направлення справи до іншого суду, адвокат Жмуд О.В. просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У частинах 8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
Пунктом 2 частини першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Судом першої інстанції встановлено, що 02.04.2014р. ОСОБА_2 - відповідач та ОСОБА_1 - позивач зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №359, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 6).
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , де в графі батько вказано « ОСОБА_2 », а в графі мати вказано « ОСОБА_1 » (а.с. 7).
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.02.2016р. шлюб між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітню ОСОБА_3 залишено проживати разом із матір`ю (а.с. 9).
06.04.2016р. позивач ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_8 , та після реєстрації шлюбу набула прізвище « ОСОБА_1 » (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ) (а.с. 8).
Відмова відповідача від утримання дитини змусила позивачку ініціювати питання про примусове стягнення аліментів в судовому порядку.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.04.2017р. з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Однак з довідки, виданою начальником Лиманського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області №38-17-667 від 29.10.2018р. вбачається, що ОСОБА_1 дійсно не отримувала аліменти через Лиманський РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області в період з 01.04.2018р. по 01.10.2018р. з ОСОБА_2 , згідно виконавчого листа, виданого на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.04.2017р. (а.с. 20).
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам №38-17668 від 29.10.2018р., розмір заборгованості боржника ОСОБА_2 по аліментам станом на 29.10.2018р. складає 33 489,91 грн. (а.с. 21).
Відомості про те, що вказаний розрахунок заборгованості оспорювався ОСОБА_2 відсутні.
З акту перевірки умов проживання, утримання та виховання малолітньої ОСОБА_3 від 29.05.2017р., встановлено, що дитина знаходиться на утриманні та вихованні матері ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_8 в умовах повноцінної сім`ї, любові та турботи. Дитина з матір`ю, чоловіком матері, проживають однією сім`єю з бабусею ОСОБА_10 та дідусем ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 . Родина створила добрі морально-психологічні та матеріальні умови для росту та розвитку дитини. Матір ОСОБА_3 ОСОБА_1 , чоловік матері, дідусь та бабуся добре виконують свої зобов`язання щодо виховання та розвитку дитини, виховують дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Сім`я піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечують всебічний розвиток дитини, готують її до самостійного життя, з повагою відносяться до дитини. Малолітня ОСОБА_3 проживає з батьками в облаштованому житловому приміщенні. Дитина завжди доглянута, охайна, чиста, зі смаком одягнута та причесана, нагодована. Уляна з любов`ю відноситься до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , називає ОСОБА_8 татусем. ОСОБА_2 , дитиною не цікавиться з серпня 2016 року, ухилявся та ухиляється від надання будь-якої допомоги на виховання та утримання дитини, аліменти на утримання не оплачував та не оплачує. Висновок комісії: ОСОБА_2 , ухиляється від виконання свого обов`язку щодо виховання дитини, піклування за нею та утримання (а.с. 11).
З копії висновку психологічного експертного дослідження дитини №ED-2521-4-1104.18, складеного 11.09.2018р. встановлено, що у дитини сформована свідомість про те, що вона живе в повноцінній сім`ї з рідними матір`ю та батьком. Своїм батьком вважає « ОСОБА_8 » ( ОСОБА_8 ). Оскільки дитина не знає свого біологічного батька ОСОБА_2 , у неї немає до нього ніякої емоційної прихильності. Поява в життєвому середовищі дитини ОСОБА_2 у якості біологічного (рідного) батька дитини може призвести до психологічних травм та нервових стресів дитини, порушить налагоджений психологічний баланс та баланс росту та розвитку дитини (а.с. 22-28).
Висновком органу опіки та піклування Лиманської РДА №02-18/01/2163 від 20.09.2019р. визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 96-98).
Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд вважав, що у якнайкращих інтересах дитини буде саме позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач фактично не проявляє інтерес до життя дитини, її розвитку, стану здоров`я та виховання.
Посилання адвоката відповідача ОСОБА_2 - Жмуда О.В. в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що позивачем не доведено підстав для позбавлення його батьківських прав, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Так, в апеляційній скарзі адвокат Жмуд О.В. в інтересах ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції територіальної юрисдикції, оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а тому відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України вказана справа повинна розглядатись Каланчацьким районним судом Херсонської області. 
Однак, дані доводи не приймаються судовою колегію до уваги на підставі наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення адвокат Іскра С.Л., що діяла в інтересах ОСОБА_2 , не порушувала питання щодо порушення правил підсудності під час розгляду справи, а тому доводи апеляційної скарги в частині порушення територіальної юрисдикції не приймаються судовою колегією до уваги. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з приводу неналежного сповіщення відповідача про розгляд справи, слід зазначити наступне. 
Згідно із ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Так, з довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС в Одеській області від 05.02.2019р. вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрованим/знятим з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться (а.с. 44).
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Так, під час розгляду справи суд викликав ОСОБА_2 шляхом направлення судових повісток за останньою відомою адресою місця проживання ( АДРЕСА_3 ). При цьому, вказану адресу ОСОБА_2 сам вказує в своїх заявах, які містіться в додатках до заяви про перегляд заочного рішення.
Разом із тим, до суду неодноразово поверталися конверти з відміткою пошти - «за закінченням встановленого терміну зберігання», а також з відміткою служби експрес-доставки «Меркурій» з відмітками «про відмову отримати повістки». 
Крім того, відповідні оголошення про виклик відповідача були розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України.
Тобто, у суду було достатньо підстав для ухвалення заочного рішення у справі.
 Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_2 не доведено належним чином заперечення проти позову, а саме, те, що він не ухиляється свідомо від виконання батьківських обов`язків й підстав для позбавлення його батьківських прав відносно доньки немає. Також позивачем не надано до суду доказів того, що позивач ОСОБА_1 чинить перешкоди в спілкуванні дитини з батьком. 
Так, під час розгляду аналогічних справ Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2019 року у справі №522/811/16 (провадження №61-32253св18), від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) зробив наступний правовий висновок: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Дійсно, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Однак, судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивно встановлено, що небажання відповідача ОСОБА_2 дотримуватись принципу про достойне та достатнє забезпечення рівня життя, необхідного для гармонійного розвитку дитини (сплата аліментів та додаткових витрат на дитину), приймати участь у вихованні, свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, та свідомо нехтує правами дитини на умови життя, які є достатніми для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Системний аналіз наведених норм права, роз`яснення Верховного Суду України, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, наявних у справі доказів, наданих сторонами у справі, дає підстави для висновку, що у якнайкращих інтересах дитини буде саме позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач фактично не проявляє інтерес до життя дитини, її розвитку, стану здоров`я та виховання, тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку що відповідач свідомо ухилився від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що є законною підставою позбавлення його батьківських прав.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засадам верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримала ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права та прав дитини, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Жмуд Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 07 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк 

                                                                Р.Д.Громік