КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/5164/2021
                                                                                                                  Справа 359/3847/20
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
31 березня 2021 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря             Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Борця Є.О. в м. Бориспіль 13 січня 2021 року за заявою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в : 
 
У грудні 2020 року відповідач Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернулося до суду із заявою про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду.
Заяву обґрунтовував тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 469600 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 124710,45 грн.; постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року частково задоволено апеляційну скаргу відповідача та скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
З огляду на заборону авіасполучення в період карантину та падіння обсягів повітряного руху в повітряному просторі України вказана ситуація викликала кардинальне зниження обсягу надходжень, а відповідно значне погіршення фінансової ситуації та економічну кризу на підприємстві. Украерорух згідно свого Статуту є державним комерційним підприємством, яке не отримує фінансування з державного бюджету і при цьому має стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Украерорух, враховуючи специфіку своєї діяльності, має ряд обов`язкових статей витрат, серед яких заробітна плата працівників (законодавчо гарантовані виплати) та податки; критично необхідні операційні витрати; інвестиційні витрати, необхідні для модернізації виробничих процесів та розвитку підприємства в довгостроковій перспективі. В ситуації, що склалася, Украерорух не в змозі на даний час виплачувати ОСОБА_1 кошти за рішенням суду. На даний час у підприємства через глобальну форс-мажорну обставину (карантин) відсутні кошти для фінансування цих витрат понад законодавчо гарантовані виплати працівникам (заробітна плата) та критичні виробничі витрати, що підтверджується фінансово-бухгалтерськими документами. 
Просив постановити ухвалу про відстрочення (розстрочення) виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року, за наступною схемою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати прийняття рішення по справі, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати) раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати прийняття рішення.
            
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року заяву Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду частково задоволено, виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року розстрочено на 12 місяців з дня набрання ухвалою суду законної сили шляхом щомісячного стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 39203,40 грн., у задоволенні заяви в частині інших вимог відповідачу відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року та відмовити Державному підприємству обслуговування повітряного руху України в задоволенні заяви про відстрочку (розстрочку) виконання судового рішення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що відповідно до ч. 5 ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови, і перебіг цього строку розпочинається саме з дня ухвалення судового рішення в справі, а не з дня постановлення ухвали про надання розстрочки. Отже, суд першої інстанції не врахував зазначене положення закону та надав заявнику максимальну розстрочку виконання судового рішення з моменту набрання законної сили ухвалою суду про надання такої розстрочки.
Зазначала, що відповідно до довідки від 16 грудня 2020 року у підприємства на рахунках наявний залишок коштів, що свідчить про наявну можливість у боржника виконати судове рішення. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не врахував положення ч. 4 ст. 435 ЦПК України, а саме ступінь вини боржника у виникненні спору, суть якого полягала в невиплаті працівникам матеріальної допомоги у зв`язку із звільненням, що є заробітною платою у розумінні законодавства України.
Вказувала, що вже після постановлення судом ухвали 16 січня 2021 року на сайті Міністерства інфраструктури України було оприлюднено фінансовий план Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на 2021 рік, в якому викладені порівняльні показники діяльності боржника за 2019 та 2020 роки, а в пояснювальній записці зазначено, що підприємством у 2021 році планується отримання чистого прибутку у розмірі 4,1 млн. грн.
Не погоджувалася з позицією суду щодо оцінки доказу на підтвердження фінансових можливостей боржника, а саме інформації щодо публічних закупівель боржника з квітня по грудень 2020 року, оскільки предметом доказування у зазначеній справі є наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішень або роблять його неможливим, і представником відповідача надано до суду інформацію про публічні закупівлі боржника на значну суму, що підтверджує відсутність обставин, що ускладнюють виконання рішення.
Посилалася на ст. 124 Конституції України та судову практику ЄСПЛ щодо обов`язковості судового рішення.
 
Від відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України засобами поштового зв`язку надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений 04 березня 2021 року, в якій відповідач просив поновити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Зазначав, що до юридичного управління копія ухвали та апеляційної скарги були передані для опрацювання лише 02 березня 2021 року, строк для подання відзиву встановлено до 03 березня 2021 року, з урахуванням обсягу часу, що залишився на опрацювання документів, просив поновити строк для подання відзиву на один день до 04 березня 2021 року.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальних опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіям, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Виходячи із вищевикладеного та з врахуванням добросовісності виконання відповідачем процесуальних обов`язків в частині подання відзиву на апеляційну скаргу з пропуском лише одного дня строку для подання відзиву, встановленого судом, клопотання відповідача про поновлення строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу визнано обґрунтованим та задоволено судом.
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що судом першої інстанції було правильно трактовано положення ч. 5 ст. 435 ЦПК України та надано розстрочку виконання судового рішення з моменту набрання законної сили ухвалою суду про надання розстрочки.
Зазначав, що дійсно, на рахунках відповідача станом на день постановлення ухвали про надання розстрочки виконання рішення наявний певний залишок грошових коштів, що у гривневому еквіваленті складає близько 77 млн. грн., однак якщо відняти кошти, які відповідачем були отримані за кредитною угодою, то залишок коштів становив би від`ємне значення, а кредитною угодою чітко визначено перелік статей витрат, фінансування яких дозволено за рахунок кредитних коштів. Видатки підприємства протягом 2020 року значно перевищували надходження від ведення підприємством його основної діяльності. Будь-які додаткові витрати понад мінімально встановлені національним законодавством, включаючи виплати матеріальної допомоги працівникам у зв`язку з виходом на пенсію та при скороченні, можуть призвести до повного припинення функціонування аеронавігаційної системи України.
Вказував, що ст. 116 КЗпП України встановлює обов`язок провести розрахунок з працівником у день звільнення, однак це стосується виключно законодавчо встановлених виплат. В даному випадку, одноразова грошова допомога встановлена виключно умовами Колективного договору, вона не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми, які передбачені чинним законодавством України, і посилався на правові висновки Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. При цьому відповідач вже розпочав виконувати рішення суду та перерахував певні суми коштів на рахунок позивача.
Зазначав, що Верховною Радою України було визнано карантин форс-мажорною обставиною і відповідачем у матеріали справи надано висновок Торгово-промислової палати України на підтвердження форс-мажорних обставин. Наразі адаптивний карантин триває та діє низка карантинних обмежень на території України, отже рішення суду в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення є цілком об`єктивним та обґрунтованим. 
Звертав увагу, що у висновку ТПП зазначено про те, що сальдо підприємства на кінець періоду становило -955 млн. грн. і тільки стабілізаційний кредит дозволить продовжити його функціонування.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, посилаючись на те, що наказом відповідача від 13 березня 2020 року її було звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України з 03 квітня 2020 року, однак при звільненні відповідач не здійснив з нею повного розрахунку, на підставі чого ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час розрахунку при звільненні, починаючи з 03 квітня 2020 року до винесення рішення по справі, та матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 469600 грн. (а. с. 1 - 10 т. 1).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на її користь матеріальну допомогу в розмірі 469600 грн. та середній заробіток за час розрахунку при звільненні в розмірі 124710,45 грн. (а. с. 166 - 171 т. 1).
Постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України частково задоволено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 124710,56 грн. та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено; в іншій частині судове рішення залишено без змін (а. с. 142 - 148 т. 2).
Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік; в цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів (а. с. 30 - 58 т. 1).
Також судами досліджено лист заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» № 1-17.4/6389/20 від 27 травня 2020 року (а. с. 138 - 139 т. 1), з якого вбачається, що станом на 03 квітня 2020 року на рахунках відповідача зберігались грошові кошти в розмірі 2243183,57 грн., 12964,24 доларів США, 10364848,24 євро та 1630,83 фунтів стерлінгів, та зроблено висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги в розмірі 469600 грн.
Частково задовольняючи апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України постановою від 17 листопада 2020 року, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутня вина та відповідач у відповідності до положення колективного договору зі змінами та доповненнями від 19 травня 2020 року проводить виплати у строки та порядку, визначеному колективним договором, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню.
 
Під час розгляду судом першої інстанції заяви відповідача про відстрочення (розстрочення) виконання рішення Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано інформацію про залишки коштів на рахунках станом на 08 грудня 2020 року, а саме 17 106 290,09 грн., 10 296,63 долари США, 3 292 474,72 євро (в тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 1 952 374,42 євро), 695 фунтів стерлінгів (а. с. 41 т. 3).
Крім того, згідно інформаційного листа щодо фінансового стану Украероруху від 12 січня 2021 року, залишок коштів становить у гривневому еквіваленті 76 858 632,24 грн., повідомлено, що видатки підприємства протягом 2020 року значно перевищують надходження від ведення підприємством його основної діяльності, зазначено, що підприємство має позитивний баланс зважаючи виключно на наявність кредитних коштів, яких недостатньо для виплати заробітної плати працівникам підприємства за грудень 2020 року (а. с. 44 - 46 т. 3).
На а. с. 79 - 80 т. 2 знаходиться копія балансу (звіту про фінансовий стан) Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на 31 грудня 2019 року та звіту про рух грошових коштів за І півріччя 2020 року.
На а. с. 47 - 83 т. 3 наявна копія кредитного договору між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Європейським банком реконструкції та розвитку від 10 липня 2020 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано копію фінансового плану Украероруху на 2021 рік та пояснювальної записки до неї.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Даний доказ є новим в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України, разом з тим, оскільки зазначений фінансовий план Украероруху на 2021 рік та пояснювальна записка до неї є доказами, на підставі яких встановлюються обставини, що мають значення для справи, і при цьому позивач посилається і надає докази того, що зазначений фінансовий план опубліковано 16 січня 2021 року вже після постановлення ухвали, що унеможливило подання доказу позивачем до суду першої інстанції, апеляційний суд визнав поважними причини пропуску строку на подачу доказу до суду першої інстанції, а тому приймає його та надає йому оцінку.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.
 
Таким чином, виходячи із структурного аналізу ст. 435 ЦПК України, перебіг річного строку для розстрочки або відстрочки виконання судового рішення розпочинається з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови, про розстрочку або відстрочку виконання якого судом постановляється відповідна ухвала.
 
Наведені положення закону залишилися поза увагою суду першої інстанції та помилково постановлено ухвалу, якою розстрочено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року на 12 місяців з дня набрання ухвалою суду законної сили, тобто з перевищенням строку, імперативно визначеного ч. 5 ст. 435 ЦПК України.
 
Крім того, частково задовольняючи заяву відповідача про розстрочення виконання судового рішення шляхом щомісячного стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 39203,40 грн., суд першої інстанції виходив із змісту постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у даній справі, якою встановлено відсутність вини ДП «Украерорух» у виникненні затримки розрахунку з позивачем, при цьому суд апеляційної інстанції керувався висновком Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, з якого вбачається, що світова ситуація з розповсюдження коронавірусу COVID-19 критично вплинула як на світову, так і на українську авіаційну галузь, що вплинуло на фінансово-економічний стан ДП «Украерорух», підприємство опинилось на межі технічного дефолту.
Також судом першої інстанції проаналізовано лист директора ДП «Украерорух» від 12 січня 2021 року, в якому повідомлено, що загальний залишок грошових коштів на рахунках підприємства склав лише 77 млн. грн., яких недостатньо для виплати заробітної плати працівникам за грудень 2020 року і підприємство функціонує за рахунок стабілізаційного кредиту.
 
Аналізуючи наведені докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вкрай тяжкий фінансовий стан підприємства, викликаний надзвичайними подіями у 2020 році, об`єктивно перешкоджає ДП «Украерорух» безперешкодно виконати судове рішення, яке є не єдиним, оскільки впродовж 2020 - 2021 років Бориспільський міськрайонний суд ухвалив судові рішення про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку у 29 цивільних справах на суму понад 10 млн. грн.. і одночасне примусове стягнення цих коштів може призвести до невідворотного небезпечного наслідку, що полягає в остаточному припиненні діяльності підприємства. 
 
Однак з такими висновками апеляційний суд не може в повній мірі погодитися, виходячи із наступного.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до якого входить в тому числі ДП «Украерорух».
Відповідно до Статуту ДП «Украерорух», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 06 квітня 2016 року № 137, Украерорух є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.
Згідно п. 9.2 Статуту прибуток підприємства формується за рахунок надходжень від провадження господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, сплати відсотків за кредитами банків, сплати передбачених законодавством податків та інших доходів до бюджету, відрахувань до цільових та інших фондів, залишається у повному його розпорядженні та використовується відповідно до законодавства.
Згідно п. 4.3 Статуту джерелами формування майна підприємства є: державне майно, передане підприємству Уповноваженим органом управління та іншими суб`єктами; доходи, одержані від реалізації продукції, робіт, послуг, інших видів господарської діяльності підприємства; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
 
У рішенні від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Відповідно до змісту рішення від 20 липня 2004 року Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі «Трихліб проти України», заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії», заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66). 
 
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
 
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, не своєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
 
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
 
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
 
Разом із тим судом першої інстанції не перевірено на підставі всіх наявних в матеріалах справи доказів наявності виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, станом на момент розгляду заяви ДП «Украерорух» про розстрочення виконання судового рішення.
 
Так, посилаючись на висновок Торгово-промислової палати України 29 липня 2020 року, судом першої інстанції не враховано, що висновок складено для підтвердження істотної зміни обставин, які унеможливлюють виконання колективного договору від 11 лютого 2015 року, а обставини, які б унеможливлювали виконання судових рішень, якими з ДП «Украерорух» стягнуто вихідну допомогу, належну до виплати звільненому працівнику, цим висновком не встановлені.
 
Крім того, приймаючи в якості доказу лист т.в.о. директора ДП «Украерорух» № 1-17.1/163/21 від 12 січня 2021 року, в якому підтверджено наявність залишку грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух» в розмірі 77 млн. грн., суд першої інстанції не надав оцінки можливості виконання рішення у справі № 359/3874/20 за рахунок цих коштів.
 
При цьому, враховуючи посилання відповідача на формування позитивного розміру залишку за рахунок запозичених коштів за кредитною угодою, укладеною з Європейським банком реконструкції та розвитку, апеляційний суд приймає до уваги, що в додатку 1 до кредитного договору зазначено перелік потреб робочого капіталу та ліквідності, які можуть фінансуватися за рахунок коштів кредиту за траншем 1, в тому числі: витрати на персонал, включаючи обов`язкову заробітну плату та пов`язані обов`язкові виплати та витрати (а. с. 79 т. 3).
 
Оцінюючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, що одноразова грошова допомога встановлена виключно умовами колективного договору, вона не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми, які передбачені чинним законодавством України, а отже не може фінансуватися за рахунок кредитних коштів, оскільки не входить до переліку статей дозволених витрат, апеляційний суд враховує наступне.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».
 
Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
 
Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15 липня 2020 року в справі № 263/14209/17, від 11 вересня 2019 року в справі № 212/7275/15-ц.
 
Крім того, доводи відповідача та правові висновки, на які він посилався, щодо неналежності вихідної допомоги до структури заробітної плати, у цій справі були оцінені апеляційним судом в постанові від 17 листопада 2020 року в даній справі і відхилені ним. 
 
Самі по собі посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на нестабільний фінансовий стан підприємства як не підтверджують, так і не спростовують наявності виключних обставин, які істотно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду, та відхиляються апеляційним судом.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно пояснювальної записки до фінансового плану ДП «Украерорух» на 2021 рік, підприємством у 2021 році планується отримання чистого прибутку у розмірі 4,1 млн. грн. (а. с. 135 т. 3).
 
Також, роблячи висновок про невідворотний небезпечний наслідок, що полягає в остаточному припиненні діяльності підприємства у випадку одночасного примусового стягнення грошових коштів на виконання рішень Бориспільського міськрайонного суду Київської області, прийнятих за період 2020 - 2021 років за позовами до ДП «Украерорух», суд першої інстанції виходив із припущень, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 
 
Таким чином, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.
 
Розглядаючи по суті заяву ДП «Украерорух» про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду, апеляційний суд виходить із того, що наявності виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, заявником надано не було, а тому підстави для відстрочення (розстрочення) виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2020 року, яким з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, відсутні.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.
 
Головуючий:                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
            Судді:                                                                                     Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                            Яворський М.А.