П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                                     

11 травня 2021 року
м. Київ
справа №740/1518/20
провадження № 51-1054км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
потерпілої                                                   ОСОБА_8 ,
представника потерпілої                       ОСОБА_9 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27  жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2021  року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Орлівка Куликівського району Чернігівської області,  який має середню освіту, одружений, працює водієм у ТОВ «Транс Лайн Груп», проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27  жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Стягнуто із ТОВ «Транс Лайн Груп» на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн, у решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо витрат на залучення експерта, арешту автомобіля та речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2021  року вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 22 грудня 2019 року о 10:32, знаходячись на прилеглій території біля будинку №16 по вул. Батюка в м. Нiжин Чернігівської області, розпочинаючи рух заднiм ходом автомобілем марки «IVECO Dai1y 35С14», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вжив належних заходів для забезпечення безпеки дорожнього руху при pyci заднім ходом, не залучивши для цього iнших ociб, виїхав на проїзну частину вул. Батюка в м. Нiжин та рухаючись заднiм ходом у напрямку перехрестя з пл. Заньковецької, стежачи за дорожньою обстановкою проявив неуважність, внаслiдок чого навпроти будинку №16 по вул. Батюка в м. Нiжин здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину з права наліво відносно напрямку руку автомобіля, в сторону будинку.
У результаті дорожньо-транспортної пригодив пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити оскаржувані вирок та ухвалу  та призначити йому покарання із застосуванням положень статті 75 КК.
В обґрунтування касаційних вимог засуджений стверджує, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку його позиції щодо наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, не враховано повного визнання вини та щирого каяття як обставин, які пом?якшують покарання, та відсутність обтяжуючих обставин. Під час призначення покарання судами не звернуто увагу на той факт, що потерпілим було грубо порушено Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі – ПДР), оскільки він здійснював перехід проїжджої частини у невстановленому місці і вказана обставина, на думку ОСОБА_7 , значно знижує ступінь суспільної небезпеки його дій та дає можливість суду призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Серед іншого скаржник зазначає, що вибачився перед потерпілою відразу після ДТП, а потім і в судовому засіданні місцевого суду; пропонував їй відшкодування моральної та матеріальної шкоди, від яких вона відмовилася. Вважає, що поза увагою судів залишилося те, що потерпіла жодних матеріальних чи моральних претензій безпосередньо до нього не пред`являла. Засуджений стверджує, що ухвала апеляційного суду містить лише формальний перелік його характеристик, які під час призначення йому покарання не було враховано. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
В судовому засіданні прокурор, потерпіла та її представник заперечили вимоги касаційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі –КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК та доведеність його вини у вчиненому злочині у касаційній скарзі не оскаржуються.
Касаційні доводи засудженого стосуються невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Суд звертає увагу, що визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
Так, під час призначення покарання засудженому місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, яким спричинені незворотні наслідки –смерть ОСОБА_10 , 1938 року народження, що істотно підвищує суспільну небезпечність протиправних дій, порушення обвинуваченим двох ПДР, особу обвинуваченого, який має 46-річний вік і вперше притягується до кримінальної відповідальності, є працездатною особою, має постійне місце проживання, не перебуває на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, працює водієм. Також судом враховано думку потерпілої ОСОБА_8 , яка під час судового розгляду категорично наполягала на призначенні засудженому реального покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Серед іншого місцевим судом встановлено, що засуджений має посвідчення водія, притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на момент вчинення ДТП не перебував в стані сп`яніння.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
З урахуванням обставин справи суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто обрав мінімальний розмір покарання, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК, з чим обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції. Колегія суддів також вважає, що покарання у цьому розмірі є достатнім для виправлення засудженого.
На думку засудженого, суди помилково не застосували до нього інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. З таким твердженням касаційної скарги ОСОБА_7 колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Зі змісту ст. 75 КК випливає, що застосування регламентованих у ній правил допускається лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку про те, що виходячи з аналізу тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
У вироку суд першої інстанції зазначив про відсутність обставин, які обтяжують покарання, та наявність обставин, які пом?якшують покарання, до яких відніс позитивні характеристики засудженого за місцем реєстрації місця проживання та роботи в ТОВ «Транс Лайн Груп».
Серед іншого місцевий суд наголосив на тому, що зазначення засудженим в судовому засіданні про щире каяття щодо вчиненого ним діяння носить формальний характер, незважаючи на вибачення перед потерпілою в судовому засіданні.
При цьому суд першої інстанції правильно вказав у мотивувальній частині вироку, що дані щодо щирого каяття ОСОБА_7 у матеріалах кримінального провадження відсутні, допомоги потерпілій засуджений не надавав, не вчинено ним дій і щодо відшкодування матеріальної чи моральної шкоди.
Зважаючи на вищевикладене суди констатували, що в рамках даного кримінального провадження застосування положень ст. 75 КК до ОСОБА_7 є недоцільним. Крім цього, варто зауважити, що суди здійснили повний та детальний аналіз характеристик особи засудженого, обставин вчинення ним кримінального правопорушення, врахували поведінку потерпілого під час вчинення ДТП, а також думку потерпілої ОСОБА_8 щодо міри покарання засудженому, та, зважаючи на грубе порушення ПДР ОСОБА_7 та смертельні наслідки цього порушення, дійшли переконання про доцільність виправлення засудженого шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Матеріалами касаційної перевірки не встановлено таких даних щодо засудженого, які б дали підстави дійти  висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, тобто прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК.
Колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у найнижчому розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, яке слід відбувати реально, відповідає принципу справедливості та співмірності, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Відтак вирок місцевого та ухвала апеляційного судів є законними та обґрунтованими, відповідають вимогам щодо них та ухвалені відповідно до статей 370, 419 КПК. 
Керуючись статтями 433, 436-438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27  жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2021  року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3