ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 р.	Справа № 440/1252/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції І.С. Шевяков) від 13.04.2020 року по справі № 440/1252/20
за позовом ОСОБА_1  
до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення від 05.02.2020 № 176 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу";
- зобов`язати відповідача перевести з 30 січня 2020 року на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням стажу державної служби згідно довідки Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9. 
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому, стаж державної служби становить 26 років 09 місяців 25 днів, який включає в себе період проходження служби в митних органах України з 05.04.1993 по 29.01.2020. Вважає, що згідно з пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі – Закон №889-VІІІ) та відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (далі – Закон №3723-ХІІ), за наявності стажу державної служби має право на переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". Натомість, оскаржуваним рішенням відповідача відмовлено у призначенні пенсії з посиланнями на відсутність 20-річного стажу державної служби. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вказує, що період проходження служби в митних органах України з 05.04.1993 по 29.01.2020 підлягає зарахуванню до стажу державної служби, а тому відмова відповідача є протиправною. Також просила стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 05.02.2020 року №176 про відмову позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву від 30.01.2020 року про переведення на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати в розмірі 420 грн 40 коп. 
Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву від 30 січня 2020 року про перехід на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" та відмові у задоволенні витрат на правничу допомогу, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3200 грн. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також порушено норми процесуального права. 
Вказує, що оскільки на момент звернення до пенсійного органу позивач набув право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" та жодних підстав для відмови у відповідача відсутні, то висновки суду про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву не є належним способом захисту порушених прав. На думку позивача, ефективним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача перевести її з 30 січня 2020 року на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням стажу державної служби згідно довідки Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9.  Також вважає, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу. Зазначив, що внаслідок запроваджених в Україні заборон карантинного характеру, представник позивача протягом березня-квітня 2020 року був позбавлений можливості узгодити із позивачем витрати на правничу допомогу у справі та подати їх до суду першої інстанції на стадії судового розгляду. 
Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив відмовити в її задоволенні.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Представники сторін надали до суду клопотання, в яких просили провести розгляд справи за їх відсутності.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі – КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиви на них, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 13.08.2018 року.
30.01.2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу". Разом із заявою нею були подані документи на підтвердження стажу державної служби, а також довідка Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9.
Рішенням від 05.02.2020 № 176 ГУ ПФУ в Полтавській області відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю 20 років стажу державної служби. 
Вказане рішення обґрунтоване тим, що аналіз наданих документів та документів пенсійної справи показав, що позивач працювала в Полтавській митниці Державної фіскальної служби України по день звільнення на посаді головного державного інспектора і мала спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІІ рангу, однак відомостей про встановлення їй рангу не має. З огляду на викладене, за висновками пенсійного органу, згідно з записами трудової книжки до стажу державної служби підлягають зарахуванню періоди роботи: з 05.04.1993 по 12.12.1999 - інспектор державної митниці, а також з 01.06.2013 по 26.12.2013 - старший державний інспектор відділу митного оформлення. На думку відповідача, тривалість стажу державної служби складає - 7 років 3 місяці 4 дні. 
Не погодившись із правомірністю вказаного рішення, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ відповідач протиправно не врахував до загального стажу державної служби останньої період перебування позивача на посадах в органах митної служби з 05.04.1993 по 29.01.2020, та, як наслідок, передчасно дійшов висновків про відсутність у позивача 20 років стажу державної служби. При цьому, оскільки оскаржуване рішення перевірялося судом на предмет правомірності, виходячи лише із тих мотивів, які покладалися відповідачем в основу його винесення, а суд не вправі виходити за межі предмету доказування у цій справі та досліджувати чи є ці мотиви вичерпними та чи існують інші підстави для відмови позивачу у призначенні пенсії, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права буде саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про переведення її з одного виду пенсії на інший, з урахуванням висновків суду. Також, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 420,40 грн. Разом з тим, оскільки позивачем не надано до суду акту виконаних робіт (наданих послуг), а також розрахункових документів, на підтвердження фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., як не вказано і причин неможливості надання до суду таких документів на час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
До 1 травня 2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 1 травня 2016 року, відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Так, пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що Закон № 3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII.
Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Отже, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №822/524/18, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 676/4235/17, яка в силу вимог ч. 5 ст.242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.
Згідно пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Положеннями статті 37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Крім того, згідно зі статтею 569 Митного кодексу України, який набрав чинності з 01.06.2012 року, працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу (здійснюють державну митну справу), здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.
За приписами статті 588 Митного кодексу України, пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
При цьому, нормами Митного кодексу України від 11.07.2002 року, який був чинний з 01.01.2004 року по 01.06.2012 року в період перебування позивача на посадах в органах митної служби, визначалось, що працівники митних органів є посадовими особами на них розповсюджується дія Закону України "Про державну службу", в тому числі щодо пенсійного забезпечення, зокрема, стаття 430 визначала, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених    Законом України "Про державну службу", а стаття 408 - що правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України "Про державну службу".
Аналогічні положення були передбачені Митним кодексом України в редакції від 12.12.1991 року, що був чинний з 01.01.1992 року до 16.05.2008 року, а саме стаття 156 передбачала, що працівник митного органу України є представником державного органу.
Відповідно до пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України , пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених  Законом України "Про державну службу".
При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого визначеним Законом.
Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 (чинного до 01.05.2016 року, тобто в період проходження позивачем служби в органах державної податкової служби) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.
Згідно з частинами 2, 3, 12 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивач у період з 05.04.1993 по 29.01.2020 перебувала на посадах в органах митної служби, а саме: з 05.04.1993 по 31.03.1997 - інспектор, старший інспектор Полтавської митниці; 01.04.1997 по 10.07.2000 - старший інспектор Полтавської регіональної митниці; з 11.07.2000 по 19.03.2013 - інспектор, старший інспектор Полтавської митниці; з 20.03.2013 по 06.11.2014 - старший інспектор, старший державний інспектор, головний державний інспектор Полтавської митниці Міндоходів; з 07.11.2014 по 29.01.2020 - головний державний інспектор Полтавської митниці ДФС.
Також, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №306 від 20.04.2016 "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" (надалі - Постанова №306), якою затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.
Додатком 6 до цієї Постанови №306 встановлені співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників посадових осіб органів доходів і зборів.
Отже, як встановлено в ході розгляду справи: 07.06.1995 року позивачем прийнята присяга державного службовця; 13.12.1999 року - присвоєне персональне звання “Радник митної служби 3 рангу”; 01.04.2004 року - присвоєне спеціальне звання “Інспектор митної служби 3 рангу”; 25.06.2005 року - присвоєне спеціальне звання “Інспектор митної служби 2 рангу”; 01.06.2013 року - присвоєний 12 ранг державного службовця; 21.08.2015 року - присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 1 рангу; 21.08.2017 року – присвоєне спеціальне звання радника податкової та митної справи 3 рангу.
З приписів додатку 6 до Постанови № 306 вбачається, що Радник податкової та митної справи ІІІ рангу прирівнюється до 6 рангу державного службовця.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період перебування позивача на посадах в органах митної служби з 05.04.1993 по 29.01.2020 підлягає зарахуванню до стажу державної служби.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10 липня 2018 року по справі № 591/6970/16-а.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені      Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що воно прийняте відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення, є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав (постанова Верховного Суду від 21.07.2020 року по справі №823/176/17).
Верховний Суд у постанові від 01.04.2020 року по справі №607/9429/17 вказав, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частини 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
У даній справі судом першої інстанції не досліджувалось питання дотримання сукупності вимог, визначених частини 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у призначенні пенсії.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про переведення її з одного виду пенсії на інший, а саме, з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію за віком державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, з урахуванням висновків суду.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З приводу розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 132 КАС України).
При зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 6).
Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 420,40 грн.
З приводу заявленого позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 3 ст. 4  Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 р. (справа № 820/4263/17).
Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1008489, виданий Фесенко Юлії Олександрівні на представлення інтересів ОСОБА_1 в Полтавському окружному адміністративному суді (т. 1 а.с. 26) та попередній розрахунок судових витрат від 02.03.2020, підписаний  адвокатом Фесенко Ю.О. (т. 1 а.с. 7).
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Однак, позивачем не надано до суду першої інстанції договору на надання правничої (правової) допомоги із зазначенням умов оплати послуг адвоката, не зазначено причин неможливості  надання договору до суду, а наданий до суду попередній розрахунок, у якому зазначено вартість  робіт на загальну суму 5000 грн., підписаний  виключно адвокатом Фесенко Ю.О.,  не містить відомостей  про узгодження вказаних у ньому сум та видів робіт із позивачем.
Також, у визначений ч. 7 ст. 139 КАС України строк позивачем не подано до суду першої інстанції акту виконаних робіт (наданих послуг) та розрахункових документів, на підтвердження фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а також не повідомлено причини неможливості надання до суду таких документів.
Натомість, лише до апеляційної скарги представником позивача додано копії договору про надання правничої допомоги № 2402//20 від 24.02.2020 року, розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу від 04.03.2020 року на суму 3200 грн., акту прийому-передачі наданих юридичних послуг №1 від 04.03.2020 року на суму 3200 грн. та квитанції від 24.02.2020 року на суму 5000 грн. (т. 1 а.с. 88-93).
Разом з тим, враховуючи дату складання усіх вищевказаних документів (24.02.2020 року та 04.03.2020 року), колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у представника позивача можливості протягом березня-квітня 2020 року узгодити із позивачем витрати на правничу допомогу у справі та подати їх до суду першої інстанції на стадії судового розгляду. Інших підстав, які б заважали направити вказані документи до суду першої інстанції у період з 03.03.2020 року (дата направлення позову) скаржником не повідомлено. При цьому, постанова КМУ №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою було установлено на усій території України карантин, прийнята 11.03.2020 року, тобто після складання усіх вказаних документів. Натомість, підстав, які б заважали направити вказані документи до суду, у т.ч. за допомогою засобів електронного зв`язку, представником позивача не повідомлено.
При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно наданого до суду першої інстанції попереднього розрахунку, який складено 02.03.2020 року, сума витрат на правничу допомогу складає 5000 грн. В той час, згідно складених 04.03.2020 року розрахунку та акту прийому-передачі наданих юридичних послуг, сума витрат на правничу допомогу є меншою та складає вже 3200 грн. Тобто, в даному випадку, позивач також не повідомив суд про зміну розміру судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 45 КАС України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. 
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
На підставі вищевикладеного, враховуючи неподання позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом встановленого законом процесуального строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для їх стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції скасуванню в апеляційному порядку не підлягає, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,- 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року по справі №440/1252/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  08.04.2021 року