Ухвала
Іменем України
 
15 квітня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 179/829/19
провадження № 61-5454ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Котовська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року у складі судді Ковальчук Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання заповіту недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , після смерті якої залишилася спадщина, що складається із житлового будинку з присадибною земельною ділянкою та земельної ділянки площею 4,960 га.
10 листопада 2008 року мати позивача склала заповіт, за змістом якого заповідала ОСОБА_4 (яка є сестрою позивача) житловий будинок, а ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,960 га.
Після смерті матері позивачу стало відомо, що 27 серпня 2018 року вона склала інший заповіт, за змістом якого все своє майно заповідала племіннику позивача ОСОБА_2 .
Позивач вважав указаний заповіт недійсним, оскільки його мати протягом двадцяти років хворіла, у зв`язку із чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій, та не могла його підписати.
З огляду на викладене, просив визнати недійсним заповіт від 27 серпня 2018 року складений ОСОБА_5 та посвідчений секретарем Котовської сільської ради.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не доведено, що при складенні оспорюваного заповіту не було вільного волевиявлення заповідача.
У березні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2019 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що волевиявлення його матері не було вільним і не відповідало її волі в силу тяжких захворювань, що підтверджується записами амбулаторної книги стану здоров`я матері, не встановили обставини складання заповіту та неправильно прийняли в якості доказів пояснення свідків. Висновки експертиз, які покладено в основу судових рішень містять лише висновок про психічний стан матері, тоді як не досліджено питання чи могла ОСОБА_3 усвідомлювати та чути зачитаний свідками заповіт в силу інших захворювань. Судами також не перевірено, чи мала право секретар виконавчого комітету Котовської сільської ради Андрушко Н. Г. посвідчувати заповіт, так як станом на час смерті матері, вона не була зареєстрована в селі Котовка.
 
Крім того, посилається на постанову Верховного Суду від 06 березня 2018 року, в якій зроблено висновок про те, що відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (справа № 1111/4895/12), що свідчить про обґрунтування заявником касаційної скарги у відповідності до пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до заповіту від 27 серпня 2018 року ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_2 усе належне їй майно, що належало їй на день смерті.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16.
Суди встановили, що оспорюваний заповіт було складено за місцем проживання ОСОБА_3 , зачитано вголос та підписано свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та посвідчено секретарем виконкому Котовської сільської ради Андрушко Н. Г.
Згідно висновку експерта від 19 березня 2020 року № 10 встановлено, що ОСОБА_3 на момент складання заповіту 27 серпня 2018 року на будь-який психічний розлад не страждала та за своїм психічним станом могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 229 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що вчинення ОСОБА_3 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, спадкодавець була дієздатною на час укладення заповіту, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції неповно з`ясували фактичні обставини у справі є безпідставними, оскільки суди при вирішенні спору врахували висновок посмертної психіатричної експертизи від 19 березня 2020 року № 10, а також показання свідків та інші наявні у матеріалах справи докази і надали їм належну оцінку, викладену у оскаржуваних судових рішеннях.
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили у призначенні повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи є необґрунтованими, оскільки, як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, експертам надавались всі матеріали, необхідні для складання висновку; висновок експертизи від 19 березня 2020 року № 10є повним, чітким та конкретним, експерти дослідили всі надані матеріали. Позивач, який по суті не погоджується з результатом експертизи, не довів, що висновок експертизи є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи при його складанні істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення судової експертизи.
Щодо посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України від 06 березня 2018 року у справі № 1111/4895/12 колегія суддів зауважує, що висновки у цій справі зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у справі № 179/829/19. Таке посилання не стосується питання правозастосування.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тій обставині, що оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо форми та його посвідчення, не заслуговують на увагу, оскільки суди попередніх інстанцій здійснили розгляд справи виключно у межах заявленого ОСОБА_1 позову, який він обґрунтовував посиланням на те, що заповідач, складаючи заповіт, не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що відповідно до статті 225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, і не обґрунтовував позов недотриманням форми та посвідчення заповіту, що може бути самостійною підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених  цим Кодексом випадках. 
Позовом у процесуальному розумінні є звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, яких складається із двох елементів: предмета та підстав позову, які визначає виключно позивач.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти (обставини), якими позивач обґрунтовує свою вимогу. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд, у свою чергу суд, зобов`язаний перевірити доводи заявника та ухвалити рішення лише у межах заявленого ним позову.
Установивши, що позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений із порушенням вимог законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги зводяться до власного викладення обставин справи позивачем та до переоцінки доказів, які були здійсненні судами попередніх інстанцій, і які з огляду на статус Верховного Суду і повноваження не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик