Постанова                            
Іменем України
 
01 квітня 2021 року                      
м. Київ
 
справа № 336/4631/15-ц
провадження № 61-16256св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року у складі судді Суркової  В. П. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів:Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в якому, з урахуванням уточнень, просила виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки зі спільної часткової власності по АДРЕСА_1 ; зобов`язати співвласника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, прибрати огорожу, яка розділяє її земельну ділянку від земельної ділянки загального користування, прибрати колоди; присвоїти належній їй частині домоволодіння згідно експлікації до плану будинку за технічним паспортом поштову адресу: 
АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником 7/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 727 кв. м.
Співвласнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_4, належало на праві власності 18/25 часток цього ж домоволодіння, яку він подарував ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2.
З початку побудови будинку в 1964 році і по 1977 рік земельна ділянка знаходилася в загальному користуванні.
У 1977 році Запорізьким бюро технічної інвентаризації на підставі рішення товариського суду проведено обстеження домоволодіння щодо визначення порядку користування земельною ділянкою. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 727 кв. м, поділу підлягала земельна ділянка площею 536 кв. м на підставі договору на забудову від 24 жовтня 1959 року.
Рішенням виконкому Шевченківського району від 04 березня 1977 року залишок землі 191 кв. м вилучений і в розрахунок не включений.
У технічному паспорті на будинок в розділі експлікація земельної ділянки відмічено: 536 кв. м землі за документами, а 727 кв. м - фактичне користування земельною ділянкою.
При визначенні порядку користування земельною ділянкою площею 536 кв. м на 7/25 часток виділено земельну ділянку площею 150 кв. м, а на 18/25 - 386 кв. м.
Фактично на 7/25 часток виділена земельна ділянка площею 137 кв. м згідно плану поділу земельної ділянки від 22 березня 1977 року за варіантом № 2. Інших варіантів поділу через будівлі співвласників не являлося можливим.
У 2011 році відповідачі приватизували свої 18/25 часток земельної ділянки без відома і згоди позивача.
Рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року № 74/310 позивачу передано зі спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 часток.
09 жовтня 2014 року позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно ? 7/25 часток земельної ділянки.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 
2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року, в задоволення позову відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року судові рішення скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції вказав, що суд не дав належної оцінки тому факту, що 
в клопотанні від 08 лютого 2016 року позивачем заявлено про призначення експертизи; не обговорено питання щодо повторного призначення відповідної судової експертизи; необґрунтовано відхилив запропонований позивачем варіант поділу земельної ділянки, що був зроблений в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом.
Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 
2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.
Суди виходили з того, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Позивач не скористалася правом на проведення експертизи на замовлення учасників справи або призначення експертизи судом в установленому процесуальним законом порядку. Позивач не надала належних, допустимих і достатніх доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, зокрема наявності фактів порушення або невизнання, оспорювання відповідачами її прав, свобод чи законних інтересів; не довела, яким чином, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належною їй частиною земельної ділянки. Акт, який просила використати позивач для вирішення питання про виділення частини земельної ділянки 
в натурі, складений у березні 1977 року, тобто понад 30 років, не може бути перевірений судом та використаний як підстава для здійснення зазначеного розподілу; позивачем не надано відомостей про те, що з часу складення цього акта порядок користування земельною ділянкою та її розміри залишалися незмінними. Вимоги про присвоєння поштової адреси не підлягають вирішенню в судовому порядку.
Аргументи учасників справи
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права; незаконність та необґрунтованість судових рішень, неправильну оцінку судами доказів на підтвердження обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила скасувати зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вона передала суду клопотання про проведення експертизи, доручивши її експерту, внесеному до реєстру атестованих судових експертів, ОСОБА_3 . Проте суд не задовольнив це клопотання, не постановив окремий процесуальний документ.
10 вересня 2018 року її адвокатом Пацалюк Р. В. без погодження з нею складено клопотання про проведення земельно-технічної експертизи з визначення експертної установи - відділу Головного Управління Держгеокадастру по Запорізькій області. Оскільки згідно з відповіддю зазначеного управління від 
11 грудня 2018 року цивільна справа № 336/4631/15 не надходила, припускаючи змову, вона відмовилася від послуг цього адвоката. Разом з тим у судовому засіданні суддя повідомила, що справа повернулась без проведення експертизи.
При вирішенні питання про призначення експертизи її адвокат без узгодження 
з нею визначив експертну установу - Запорізький філіал Донецького НДІСЕ. Клопотання про призначення експертизи вона не писала. Задовольняючи зазначене клопотання, суд на власний розсуд призначив експертну установу, що є порушенням її прав.
У порушення вимог процесуального законодавства суд не розглянув її позовні вимоги.
У березні 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, подав до суду відзив, у якому просив оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу  без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що в спільній частковій власності ОСОБА_1 (ідеальна частка 7/25, набута 14 листопада 1988 року в порядку спадкування) та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідеальна частка 18/25, набута 
21 червня 2013 року в порядку спадкування), перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0774 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Відповідно до акта, складеного 22 березня 1977 року спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації, запропоновано три варіанти порядку користування земельною ділянкою. У примітці зазначено, що на 7/25 часток припадає земельна ділянка площею 150 кв. м, на 18/25 припадає земельна ділянка площею 386 кв. м. Інших варіантів користування земельною ділянкою за даною адресою не може бути запропоновано.
Рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року позивачу передано зі спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 часток від площі присадибної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0774 га.
09 жовтня 2014 року позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 часток земельної ділянки.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Апеляційний суд установив, що на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 
30 серпня 2017 року у цій справі у судовому засіданні судом першої інстанції обговорено питання щодо повторного призначення відповідної судової експертизи. Позивач заявила про те, що їй потрібен час для підготовки клопотання про призначення експертизи, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 19 квітня 2018 року.
19 квітня 2018 року позивач надала клопотання про призначення земельно-технічної експертизи про виділення в натурі 7/25 частокземельної ділянки по АДРЕСА_1 по варіанту № 3, розробленому техніком БТІ, згідно зі свідоцтвом про право власності та рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року. Визначити питання експерту або надати згоду на визначення питань за ініціативою суду позивач відмовилась.
В апеляційній скарзі позивач зазначала про те, що в проведенні експертизи немає жодної потреби, але одночасно вказувала, що суд першої інстанції не розглянув її клопотання про призначення експертизи.
В ході апеляційного розгляду від позивача надійшло клопотання про призначення судової технічної експертизи із зазначенням експертної установи. Клопотання апеляційним судом задоволено, але позивачем зазначено експертну установу, яка не виконує такі роботи.
Після повернення справи апеляційний суд повторно призначив експертизу, проведення якої доручена іншій установі, яка знову не проведена у зв`язку 
з ненаданням позивачем додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи.
Під час апеляційного розгляду позивач зазначила, що вона не бажає проведення експертизи, тому що вважає, що для поділу земельної ділянки достатньо акта, складеного 22 березня 1977 року спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації, яким запропоновані три варіанти порядку користування земельною ділянкою.
Встановивши, що позивач просила розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, на неодноразові роз`яснення судів та заходи, здійснювані судом 
з метою сприяння позивачці в реалізації її прав, так і не здійснила ані оплату експертизи, ані не надала експертові достатніх вихідних даних для проведення експертизи, не довела, яким чином, відповідачі чинять їй перешкоди 
в користуванні належною їй частиною земельної ділянки, а також враховуючи, що вимоги про присвоєння поштової адреси не підлягають вирішенню 
в судовому порядку, суди зробили обґрунтований висновок про відмову 
у задоволенні позову за недоведеністю.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не розглянули всі її позовні вимоги, колегія суддів відхиляє. У позові, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила виділити в натурі належну їй частину земельної ділянки зі спільної часткової власності; зобов`язати співвласника усунути перешкоди 
в користуванні земельною ділянкою, вчинивши певні дії; присвоїти нову поштову адресу. Суди надали оцінку та вирішили її позовні вимоги, у задоволенні яких відмовили.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. Ю. Тітов