Справа № 466/2720/20                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3200/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Філія Львівське обласне управління (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 9) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до АТ «Ощадбанк», у якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.09.2020, просила визнати протиправним та скасувати наказ №203-к від 18.03.2020 про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, поновити на роботі на посаді старшого контролера-касира ТВБВ №10013/019 філії – Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що звільнення її на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним у зв`язку із допущеними зі сторони роботодавця порушеннями у процедурі звільнення: неправильно проведено порівняльний аналіз кваліфікації і продуктивності праці працівників, посада яких скорочується, не запропоновано іншої вакантної посади на день звільнення, не ознайомлено з наказом про звільнення.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_2 .
Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, а вз`яті судом до уваги докази є неналежними і недопустимими. Стверджує, що у позивача було переважне право залишити на робіт, а не бути звільненою, оскільки вона у відповідача пропрацювала 10 років, а проведене відповідачем порівняння для встановлення переважного права не відповідає дійсності. Окрім цього, їй не було запропоновано усіх вакантних посад перед її звільненням, а також не було вручено наказу про звільнення в день звільнення. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити повністю. Судові витрати просить розподілити у встановленому законодавством порядку.

05 квітня 2021 року від Акціонерного товариства «Державни ощадний банк України» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року – без змін. Звертає увагу, що позивачка була попереджена про скорочення завчасно, а також їй були запропоновані усі вакантні посади після попередження про скорочення так і в день її звільнення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29 квітня 2021 року, є дата складення повного судового рішення – 11 травня 2021 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд виходив з тих обставин, що звільнення позивачки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотримання норм чинного законодавства.
З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Суд встановив, що 16.04.2014 між сторонами у справі виникли трудові відносини.
04.11.2016 ОСОБА_2 відповідно до наказу №2560-к переведена на посаду старшого контролера-касира ТВБВ №10013/019 філії – Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк». З 13.03.2020 відповідно до наказу начальника філії №1520-к від 26.12.2019 запроваджувалося скорочення штату працівників філії – Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк, згідно якого в ТВБВ №10013/019, яке знаходиться у структурі зазначеної філії, підлягала скороченню 1 штатна одиниця старшого контролера-касира. 13.01.2020 з наказом ознайомлено під підпис старших контролерів-касирів ТВБВ №10013/019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Трудові відносини працівників, зокрема щодо підстав їх виникнення, зміни та припинення, врегульовано Кодексом законів про працю України.
Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. визначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Отже, у процедурі припинення трудових відносин з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на стороні роботодавця виникають обов`язки персонально попередити працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, одночасно з попередженням про звільнення запропонувати іншу роботу, врахувати переважне право на залишення на роботі, в день звільнення видати належно оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення з роботи та провести повний розрахунок, а на стороні працівника виникає право погодитись на переведення на іншу роботу, яку пропонує роботодавець, а також підлягає визначенню наявність у працівника переважного права залишення на роботі.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у Постанові від 07.08.2019 по справі №442/61/16, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Письмовими попередженнями від 11.01.2020 №111.13-19/1653 та №111.13-19/1654 стверджується, що старших контролерів-касирів ТВБВ №10013/019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 попереджено про скорочення посади з 13.03.2020 під особистий підпис працівників.
Одночасно, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запропоновано 8 вакантних посад станом на 11.01.2020: старшого контролера-касира в ТВБВ №10013/0240 (м.Львів), ТВБВ №10013/074 (м.Львів), ТВБВ №10013/0299 (м.Львів), ТВБВ №10013/0332 (м.Львів), ТВБВ №10013/0344 (м.Львів), ТВБВ №10013/068 (с.Червоне, Золочівського р-ну), ТВБВ №10013/0303 (м.Львів), ТВБВ №10013/0174 (м.Ходорів, Жидачівського р-ну), однак ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від переведення відмовилися.
Наказом начальника філії №1078-квід 27.09.2019 створено постійно-діючу спеціальну комісію з розгляду питань щодо скорочення штату працівників філії. Із витягу з протоколу засідання цієї комісії від 15.01.2020 вбачається, що зазначена комісія здійснювала порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації працівників ТВБВ №10013/019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зокрема встановлено, що ОСОБА_3 одержала диплом магістра і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Банківська справа», має досвід роботи на керівній посаді з 2013 по 2016 роки, а ОСОБА_2 одержала диплом молодшого спеціаліста і здобула кваліфікацію бухгалтера. Даних про заохочення та стягнення не зазначено. Враховувалися характеристики, надані керівниками ТВБВ №10013/018 та №10013/019. Щодо продуктивності праці, враховувалися кількісні показники виконання трудових обов`язків. За результатами порівняльного аналізу рекомендовано начальнику філії надати перевагу залишення на роботі ОСОБА_3 , та звільнити за скороченням штату працівників ОСОБА_2 .
Рішення постійно-діючої спеціальної комісії з розгляду питань щодо скорочення штату працівників ОСОБА_2 не оскаржувала, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації працівників: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є необ`єктивним.

Судом першої інстанції правильно враховано непогодження представника позивачки про те, що на його думку при визначенні переважного права залишення на роботі доцільно було проводити порівняльний аналіз продуктивності за більш ранні періоди роботи і щодо інших напрямків роботи, однак будь-якого доказу щодо спростування більш високої кваліфікації і продуктивності праці ОСОБА_3 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було надано.

Письмовим повідомленням від 26.02.2020 №111.13-19/1671 стверджується, що старшому контролеру-касиру ТВБВ №10013/019 ОСОБА_2 запропоновано станом на 26.02.2020, 8 вакантних посад старшого контролера-касира в ТВБВ №10013/076 (м.Львів), ТВБВ №10013/074 (м.Львів), ТВБВ №10013/0126 (м.Пустомити Львівської обл.), ТВБВ №10013/0128 (м.Пустомити Львівської обл.), ТВБВ №10013/014 (м.Трускавець Львівської обл.), ТВБВ №10013/0138 (м.Червоноград Львівської обл.), ТВБВ №10013/0344 (м.Львів), ТВБВ №10013/0343 (м.Львів), та 1 посаду економіста 1 категорії (хол-менеджер) ТВБВ №10013/0227 (м.Львів), однак ОСОБА_2 від переведення відмовилася.
Письмовим повідомленням від 18.03.2020 №111.13-19/1674 стверджується, що у день звільнення позивачки їй додатково запропоновано 4 вакантні посади станом на 18.03.2020: старшого контролера касира в ТВБВ №10013/0179 (м.Сколе Львівської обл.), ТВБВ №10013/0292 (м.Львів), ТВБВ №10013/0317 (м.Львів), ТВБ №10013/066 (м.Золочів Львівської обл.).
Таким чином, за весь період попередження ОСОБА_2 тричі було запропоновано в загальному 20 аналогічних вакантних посад старшого контролера-касира та 1 менш кваліфікована посада економіста 1 категорії.
Встановленими обставинами справи спростовується твердження скаржника про те, що позивачу не запропоновано іншої вакантної посади на день звільнення. ОСОБА_2 не дала своєї згоди на її переведення на одну із запропонованих їй посад, в зв`язку з чим, вимоги ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_2 були дотримані.
18.03.2020 комісією у складі керуючого ТВБВ№10013/018 Шах А.М., завідувача сектору роздрібного бізнесу Демків Т.М., завідувача сектору касових операцій ОСОБА_5 , завідувача ТВБВ №10013/019 Мілько Л.І. складено акт про доведення до ОСОБА_2 повідомлення від 18.03.2020 №111.13-19/1674, ОСОБА_2 прочитала повідомлення, однак про згоду чи відмову від запропонованих посад не повідомила.
Наказом №203-к від 18.03.2020 звільнено ОСОБА_2 з посади старшого контролера-касира ТВБВ №10013/019 філії – Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» у зв`язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.
18.03.2020 комісією у складі керуючого ТВБВ№10013/018 ОСОБА_6 , завідувача сектору роздрібного бізнесу ОСОБА_7 , завідувача сектору касових операцій ОСОБА_5 , завідувача ТВБВ №10013/019 Мілько Л.І. складено акт про відмову ОСОБА_2 від підпису про ознайомлення із наказом про звільнення, який їй було надано. Наказ про звільнення зачитано вголос керуючим ТВБВ №10013/018 ОСОБА_6 .
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 показали, що обставини, які викладені в складених за їх участю актах від 18.03.2020, відповідають дійсності.
Складення акту від 18.03.2020 є належним та допустимим доказом того, що 18.03.2020 в приміщенні ТВБВ №10013/019 (с.м.т. Східниця м.Борислав) старшому контролеру-касиру ОСОБА_2 надано для ознайомлення наказ від 18.03.2020 №203-к, однак від підписупро ознайомлення з наказом остання відмовилась, після чого наказ про звільнення з посади ОСОБА_2 у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України в присутності завідувача ТВБВ №10013/019 ОСОБА_8 та членів комісії ( ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ) зачитано вголос керуючим ТВБВ №10013/018 ОСОБА_6 .
Також встановлено, що 18.03.2020 на поштову адресу ОСОБА_2 направлено лист №111.13-19/18 від 18.03.2020, яким ОСОБА_2 запрошувалася для одержання трудової книжки, та додатково їй надіслано копію наказу про звільнення та розрахунковий лист.
Покладений на роботодавця обов`язок відповідно до ст.47 КЗпП України щодо ознайомлення вивільнюваного працівника з наказом про звільнення та вручення його копії слід вважати належно виконаним.
Непогодження у позивачки щодо правильності розрахунку при звільненні не виникало.
Згідно долучених відповідачем витягів із штатного розпису філії станом на 11.01.2020 значилося 487 штатних одиниць старшого контролера-касира, та станом на 19.03.2020 – 475 штатних одиниць, отже загальне число скорочення по філії становило 12 штатних одиниць старшого контролера-касира.
Аналізуючи встановлені обставини, які підтверджуються зібраними у справі доказами, суд приходить до висновку про наявність у роботодавця скорочення штату працівників, в процесі якого роботодавцем додержано обов`язку персонально попередити ОСОБА_2 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, запропонувати іншу роботу, врахувати переважне право працівників на залишення на роботі, в день звільнення видати належно оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення з роботи та провести повний розрахунок.
ОСОБА_2 , будучи завчасно за 2 місяці попередженою про скорочення посади, яку вона обіймала, не надала згоди на переведення на будь-яку з вакантних посад, за її вибором, які існували з 11.01.2020 по 18.03.2020 та тричі їй пропонувалися, у зв`язку з чим і була звільнена з роботи за скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України проведено із дотриманням визначеної відповідно до ст.ст. 40, 42, 47, 49-2 КЗпП України процедури, в зв`язку з чим, суд перпшої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову в цілому у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 100000 грн.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 жовтня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник