ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 травня 2021 року           справа №360/458/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Ястребової Л.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в справі № 360/458/21 (головуючий І інстанції Кисельова Є.О., складене у повному обсязі 18.03.2021 в м.Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки при звільненні,-

                                                      УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Луганській області (надалі - відповідач), в якій просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні за 2015 рік, у кількості 21 доба у сумі 6906,54 грн.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року адміністративний позов залишено без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає вказану ухвалу прийнято з порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач не сплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки при звільненні. Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, при визначенні строку, впродовж якого позивач має право оскаржити дії ГУ НП в Луганській області в судовому порядку, мають бути застосовані положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.
Таким чином, ухвала Луганського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року підлягає скасуванню як така, що суперечить нормам чинного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України, у період часу з 30.10.2014 по 06.11.2015 в Старобільському РВ ГУМВС України у Луганській області (а.с. 23).
Наказом в.о. начальника Головного управління МВС України у Луганській області від 30.05.2016 №341 о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 (М-031262), заступника начальника слідчого відділення Старобільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу), з 30.05.2016, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 22 роки 09 місяців 27 днів, у пільговому обчисленні: 26 років 05 місяців 16 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 15 діб (а.с. 22).
З даним наказом позивач ознайомлена 30.05.2016, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у послужному списку, а також розпискою, наданою позивачем 30.05.2016 в підтвердження отримання трудової книжки та вказаного вище наказу про звільнення (а.с. 40). 
Згідно з довідкою Старобільського відділу поліції ГУНП в Луганській області від 27.04.2016 № 2508/111/43-2016 позивачем за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 не використано відпустку в обсязі 7 діб (а.с. 23).
Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 15.02.2021 №796/111/43-2021 ОСОБА_1 за період проходження служби в Старобільському відділі поліції ГУНП в Луганській області у 2015 році, з 07.11.2015 по 31.12.2015, відпустки, у тому числі додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, не використовувала. Відповідно до частини четвертої статті 94 Закон України «Про Національну поліцію» за вказаний вище період щорічна чергова оплачувана відпустка за 2015 рік ОСОБА_1 склала 4 доби (а.с. 61). 
Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 18.07.2016 № 1272/111/22-2011 про грошове забезпечення по видам доходу за період проходження служби в Старобільському ВП ГУНП України в Луганській області ОСОБА_1 сплачено грошове забезпечення за період: 07.11.2015 по 30.05.2016, зокрема, сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3588,74 грн (а.с. 25).
При цьому, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 рік при звільненні 30.05.2016 відповідач позивачу не виплатив. Вказане також не заперечувалося відповідачем.
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні чергової та додаткової відпустки при звільненні за 2015 рік, позивач зазначила про те, що нею не пропущені строки звернення до суду, оскільки вважає, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки при звільненні є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. При цьому посилалась на норми статей 94, 116, 117 та 233 КЗпП України, статті 2 Закону України "Про оплату праці" та Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013.
Розглядаючи питання дотримання позивачем строків звернення до суду, колегія суддів вказує наступне.
Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду. 
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.
При цьому ЄСПЛ у справах "Салов проти України", п. 93, "Сутяжник" проти Росії", п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав. 
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно частини першої статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" (в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин між сторонами) поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Отже служба в Національній поліції є публічною службою.  
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення зі служби грошової компенсації за невикористані дні чергової та додаткової відпустки при звільненні за 2015 рік.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням саме трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Законом України «Про Національну поліцію» передбачено виплату поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористану відпустку.
З огляду на компенсаційний характер цих грошових виплат, суд дійшов висновку, що їх необхідно розглядати як особливий, окремий вид належних поліцейському сум.
Отже, компенсація за невикористані дні чергової відпустки належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України, яка, зокрема, вказує, що мають бути виплачені «всі суми, що належать працівнику».
Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до пункту четвертого частини першої 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи та ухвалу прийнято без додержання норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню.
Керуючись ст. ст. 236, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року в справі № 360/458/21 - скасувати.
Справу № 360/458/21 направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                     Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                         Е.Г. Казначеєв 

                                                                                                                     І.Д. Компанієць